Сара Десен
Заедно на път

Превод от английски: Красимира Арабаджиева, —

chitanka.info

На майка ми Сара Десен, която ми помогна да науча почти всичко, което едно момиче трябва да знае, и на дъщеря ми Саша Клементайн, която ме учи на останалото.

Благодарности

Няма лесна книга за писане. Затова понякога се нуждаем от помощ. Не само за тази, а и за много други книги имах късмета да разчитам на мъдростта и напътствията на Лий Фелдман и Реджина Хейъс. Барбара Шелдън, Джанет Маркс и родителите ми Алан и Синтия Десен ми дадоха необходимата за всеки творец морална подкрепа — особено когато е в следродилно състояние на духа. Както винаги съм благодарна на съпруга ми Джей, защото ме разсмива, помага ми да помня и да не забравям, а и затова, че ме научи на неподозирани от мен неща, свързани с колоезденето и велосипедите.

Искам да изкажа благодарност и на скъпите ми момичета, бавачките, които се грижеха за моята дъщеря — Александра Маркот, Клаудиа Шапиро, Вирджиния Мелвин, Айда Донър, Криста Линдли и Лорън Качесе. Без тях нямаше да мога напиша тази книга. Благодаря ви, че се грижихте толкова добре за нас.

1

Имейлите започваха по един и същ начин: Здрасти, Одън!!

(Втората удивителна ми лазеше по нервите. Според майка ми тази пунктуация беше ненужна, превзета и напудрена. А мен просто ме дразнеше, както и всичко останало в съпругата на баща ми — Хайди.)

Надявам се, че последните ти седмици в училище са страхотни. Ние тук сме добре. Още малко и сестричката ти ще се появи. Напоследък много рита — сякаш тренира карате. Заета съм в магазина и с довършването на детската стая. Стана прелестна — цялата в розово и кафяво. Ще ти пратя снимка.

Както винаги, баща ти работи върху книгата. Сигурно ще го виждам повече нощем, когато започна да будувам заради бебето.

Много се надявам, че ще дойдеш да се видим след края на учебната година. Ще бъде наистина чудесно, а лятото ще стане още по-хубаво за всички ни. Ела, когато искаш. Много ще ни зарадваш.

С обич,

Хайди, баща ти и бебето.

Забиваше ми се свят от толкова любезности. От една страна, приповдигнатият изказ — сякаш някой ти крещи в ухото, а от друга, самата Хайди — превзета, напудрена и досадна. Ето каква беше тя за мен, откакто тръгна с баща ми, забременя и се омъжи за него миналата година.

Майка ми твърдеше, че го е очаквала. След като се разведоха, тя беше сигурна, че няма да мине много време и баща ми ще се „скупчи с някоя палавница“. Хайди беше на двадесет и шест — на същата възраст, на която майка беше родила брат ми Холис, а след две години — и мен. Двете нямаха нищо общо. Майка беше университетски преподавател — много умна, интелигентна и известна в цялата страна като експерт по женските образи в Ренесансовата литература, докато Хайди беше… просто Хайди. Тя беше от онези жени, които се занимават предимно с поддръжката на външния си вид (педикюр, маникюр, светли кичури), беше добре осведомена за неща, които не те интересуват (видове поръбване и обувки), и изпращаше подсладени дружески имейли на хора, които изобщо нямаха нужда от тях.

Излизаха с баща ми кратко време, а „имплантирането“ (по думите на майка) беше само след няколко месеца. Той изведнъж се превърна от съпруг на доктор Виктория Уест и автор на една добре приета от читателите книга в младоженец и бъдещ баща. Като прибавим и това към новата му длъжност на оглавяващ катедрата по творческо писане в колежа „Уеймар“ (малко учебно заведение в крайбрежно градче), може да се каже, че той започна нов живот. С Хайди ме канеха непрекъснато, ала аз не бях убедена, че искам да разбера дали ще ми бъде приятно да им гостувам.

От съседната стая се чу спонтанен смях и чукане на чаши. Майка ми пак беше поканила аспирантите на вечеря, защото смяташе, че „на нашата култура й липсва култура“. Вечерята преминаваше в шумни пиянски дебати по теория на литературата. Беше десет и половина. Отворих леко вратата и погледнах през дългия коридор към кухнята. Майка ми седеше начело на масивната дървена маса с чаша червено вино в ръка. Както обикновено — гостите я гледаха с възхита, докато им говореше за Марлоу и жените.

Това беше още едно от очарователните противоречивости на моята майка — тя беше специалист по женските образи в литературата, но в живота като че ли много не ги харесваше. Може би защото доста от жените завиждаха на интелигентността й (ниво Менса), на научните й постижения (четири книги, безброй статии, безсрочно осигурена академична длъжност) или пък на външността й (висока и сексапилна с много дълга, смолисточерна коса, която се вееше и която беше единственото неконтролируемо нещо в нея). Поради тези, а и поради някои други причини, аспирантките почти не идваха на сбирките, а стореха ли го веднъж, много рядко се появяваха отново.

— Доктор Уест — подхвана един от аспирантите, традиционно развлечен, с евтино сако, провиснала коса и модни очила с дебели черни рамки, — трябва да развиете тази знаменита идея в статия.

Майка ми отпи глътка и отметна коса.

— О, не, не — рече тя с плътния си, дрезгав като на пушач глас — Нямам време дори за книгата си, а за нея поне ми плащат. Ако на това му казвате заплащане.

Последва ласкателен смях. Майка ми обичаше да се оплаква от хонорарите за научните си трудове и да изтъква, че за „тъпите женски книжлета“ плащат несметни суми. В представите й всички отиваха на плаж със събраните съчинения на Шекспир, а може би и с някои други епични поеми в добавка.

— И все пак — настоя Очиларко — идеята е супер. Бих… станал съавтор, ако искате…

Майка ми вдигна глава, вдигна и чашата си и го изгледа с присвити очи в тутакси настъпилото мълчание.

— Много мило от твоя страна, но аз не пиша в съавторство поради причините, които ме възпират да завързвам служебни приятелства. Твърде себична съм.

Очиларко преглътна, изчерви се и се пресегна за бутилката в опит да прикрие смущението си. Що за идиот беше този?! Сякаш беше възможно в миг да се озовеш на едно ниво с майка ми, като бързо и трайно се сближиш с нея. Познавах я добре и на нея тези не й минаваха.

След десет минути се измъкнах през задната врата с обувки под мишница. Качих се в колата и подкарах по безлюдните улици, през тихите квартали и покрай тъмните витрини. След малко се появиха светлините на „Рей“. Неоновите лампи бяха твърде много, а масите лепнеха, но „Рей“ беше единственото място в града, което работеше денонощно и целогодишно. Не можех да спя и повечето нощи прекарвах в някое от сепаретата. Четях или учех и давах бакшиш по долар на всяка моя поръчка, докато се зазореше.

Не можех да спя, откакто бракът на родителите ми започна да се разпада преди три години. Това не беше неочаквано, тъй като все се караха, макар и не толкова по лични въпроси, а по работа.

Двамата се бяха озовали в университета веднага след завършването си, когато на баща ми предложили работа като асистент. Тъкмо бил намерил издател на първата си книга „Рогът на нарвала[1]“, а майка била бременна с брат ми и довършвала дисертацията си. Извъртели се четири години, родила съм се аз, баща ми се носел на вълните на успеха (в списъка на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“, бил номиниран за „Нешънъл Бук Ауордс“ и все по-нагоре и по-нагоре), докато майка ми — по нейните думи — „затъвала в купища пелени и неувереност“.

Когато съм тръгнала на детска градина, майка ми се отдала с всички сили на работата си, публикувала дисертацията си и започнала да преподава. Така станала една от най-известните професори във факултета, назначили я на постоянна работа, написала втора, после и трета книга, а баща ми само седял и гледал. Той твърдеше, че се гордее с нея, и се шегуваше, че тя прехранва и него, и семейството. Но когато майка беше удостоена с престижната, безсрочно осигурена академична длъжност, а неговият издател го изостави, нещата станаха нетърпими.

Караха се на вечеря. Единият започваше и другият не му се даваше. Разменяха си остри думи, удряха капаци на тенджери, после млъкваха, а към десет-единайсет вечерта отново се скарваха. Досещах се, че чакаха да заспя, преди да започнат отново. Ето защо една нощ реших, че няма да спя. Оставих вратата на стаята си отворена, не загасих лампата, шумно се запътих към банята, мих ръцете си дълго и тропах нарочно, за да ме чуят. Помълчаха, помълчаха и пак захванаха кавгата. Постепенно свикнах да не заспивам рано и чувах всяка една дума.

Всеки понася различно раздялата на родителите си: с абсолютна изненада, с убийствено разочарование, с истинско облекчение… Общото са безкрайните разговори за тези чувства — с двамата родители, с всеки поотделно и с психотерапевт в група или индивидуално. Моето семейство направи изключение.

— Седни, че имаме да ти кажем нещо… — каза майка ми една вечер в кухнята, докато баща ми кършеше пръсти и изглеждаше отегчен. — С баща ти решихме да се разделим — каза тя с онзи равен, делови тон, с който критикуваше студентите си. — Предполагам ще се съгласиш, че това е най-доброто решение за всички ни.

Не зная какво точно почувствах: не беше облекчение, не беше убийствено разочарование, но не беше и изненада. Учудих се, че изведнъж се почувствах много мъничка — като детенце, пометено от едно твърде закъсняло, внезапно усещане за невръстност.

Не че не бях лишена от детство. Когато съм се появила, брат ми вече бил уморил родителите ми с ужасните си колики, хиперактивност и „жизнерадост“ (под всичко това може да се разбира „нетърпимост“). Той все още ги тормозеше, макар да се подвизаваше вече на друг континент. Обикаляше Европа и току изпращаше имейли с терзанията си за смисъла на живота и с молба за пари. Странстванията му звучаха артистично, когато родителите ми уведомяваха приятелите си, че Холис е някъде около Айфеловата кула с цигара в уста, а не се мотае на съседната улица. Звучеше някак по-добре.

Ако Холис беше малкото дете, аз бях малката възрастна, която на три годинки седеше на масата и слушаше сериозни разговори за литература, оцветявайки картинки. От малка се научих да се забавлявам сама, а и да бъда отличничка, защото ученето беше приоритет за родителите ми.

— О, не се притеснявай — казваше майка ми, ако някой изтърсеше нецензурна дума на масата. — Одън е над раснала възрастта си.

Беше без значение дали съм на две, четири или седемнайсет години. Ако на Холис му беше необходим постоянен надзор, аз ставах за всичко — водеха ме на концерти, изложби, конференции и събрания, където седях и не казвах гък. За игра нямаше време, но пък книги имаше колкото щеш.

Ето защо ми беше трудно да се сближавам с децата на моята възраст. Не разбирах щуротиите им, енергията им, безумното замерване с възглавници или надбягването с колелета. Всичко това изглеждаше забавно, но беше толкова различно от моите занимания, че не виждах как бих участвала. Не че имах такава възможност — децата, замерващи се с възглавници и надбягващи се колелета, не посещаваха частните училища с високи академични стандарти, избрани за мен от родителите ми.

За последните четири години смених три училища. Майка ми ме премести само след няколко седмици в „Джаксън“, защото забеляза правописна и граматическа грешка в програмата. „Пъркинс“ беше по-малко училище и с по-високи стандарти, но не чак толкова високи като в „Кифни-Браун“, където се озовах накрая. То беше елитно училище, основано от няколко бивши професори: имаше максимум сто ученици, малки класове, връзки с местния университет, където изкарвахме предварително курсове за университетски кредити. Имах и няколко приятелки, но атмосферата на непрестанно съревнование и самоподготовка пречеха на сближаването ни.

Това нямаше значение за мен. Училището беше моето убежище и ученето ми даваше възможност за бягство, опознаване и живот в други светове. Колкото повече родителите ми се оплакваха от липсата на амбиция и от ниските оценки на Холис, толкова повече се стараех и учех. Те се гордееха с мен, ала аз не бях доволна от резултатите. Въпреки че бях умна, така и не разбрах, че единственият начин да привлека вниманието им, беше да ги разочаровам или да се проваля. Когато се досетих за това, вече беше твърде късно и успехът беше станал неразривна част от мен.

Баща ми се изнесе, когато бях втора година в гимназията. Нае обзаведен апартамент близо до студентските общежития. Трябваше да бъда с него всеки уикенд, но той беше доста изнервен, тъй като пишеше втората си книга, чието публикуване беше под въпрос, а майка ми ставаше все по-известна, така че срещите ни не бяха много забавни. Не че животът у дома беше по-приятен. Майка ми се радваше на свободата и успехите си и не спираше да кани гости. Студентите влизаха и излизаха, а през уикендите имаше и официални вечери. За мен нямаше спокойно кътче, освен в „Рей“. Бях минавала милион пъти покрай ресторантчето, но за първи път се отбих една вечер след полунощ на път за дома. В учебния ми график имаше дневни часове, вечерен клас и самостоятелни занимания. Родителите ми не обръщаха внимание кога излизам и кога се прибирам и не забелязваха, че всъщност не спя. Онази вечер се загледах в „Рей“. Видя ми се уютно и спокойно. Спрях, влязох и си поръчах кафе и ябълков пай. Останах до зори. Най-хубавото на „Рей“ беше, че ходех редовно и все пак бях сама. Никой не ми досаждаше — разменяхме си кратки, любезни реплики и толкова. Да можеха всички взаимоотношения да са така семпли и ясни и всеки да знаеше ролята си…

Една вечер пра есента възрастната пълна сервитьорка с бадж, на който беше изписано името Джули се наведе да ми налее кафе и надникна във формуляра, който попълвах. Усмихна се и каза:

— Университетът „Дефриз“? Чудесен избор!

— Един от най-добрите.

— Ще успееш ли да влезеш?

Кимнах.

— Младост и самочувствие — рече одобрително тя и ме потупа по рамото.

Исках да й кажа, че нямам самочувствие, а само зубкам, но Джули вече говореше с момчето в съседното сепаре, а и мнението ми едва ли я интересуваше. Живеехме в различни светове. Мой приоритет бяха бележките, училищата, домашните, матурите и приемането в университета и дори в „Рей“ не можех да се отърся от навиците си.

Последната година в гимназията пропуснах вълненията на приятелите ми от „Пъркинс“, така типични за всички зрелостници. Имах намерение да отида на бала само защото най-големият ми конкурент по успех Джейсън Талбът предложи да е мой кавалер като един вид предложение за мирно споразумение. Това обаче не се случи, защото в последния момент той замина на екологична конференция. Не бях разочарована, тъй като балът беше нещо като бой с възглавници или надбягване с колело — ненужен и безсмислен. Все пак имах чувството, че пропускам нещо, без да зная точно какво.

Седях си в „Рей“ и в три-четири сутринта изведнъж ме връхлиташе странно усещане. Вдигах очи от книгите и оглеждах посетителите — шофьори на камиони, хора, спрели да пийнат по кафе, преди да продължат по пътя си, и няколкото вечно присъстващи откачалки. Изпитвах същото онова чувство на обърканост, което ме беше обзело в деня на раздялата на родителите ми. Мястото ми не беше в „Рей“ — нощем трябваше да съм вкъщи, в леглото си като всички мои съученици. За мое облекчение чувството отлиташе бързо и всичко беше пак постарому — Джули се приближаваше и аз й подавах чашата си, което безмълвно означаваше, че ще остана още малко.

Сестра ми Тизба[2] Каролайн Уест се роди в деня преди завършването ми. Почти три килограма. Баща ми се обади сутринта и каза уморено:

— Съжалявам, но няма да мога да дойда и да чуя зрелостното ти слово.

— Разбирам — отговорих аз, докато майка ми си правеше кафе. — Как е Хайди?

— Добре е. Почива си. Раждането беше дълго и накрая направиха цезарово сечение. Тя не искаше, ама… Като се наспи, ще се почувства по-добре.

— Поздрави я от мен.

— Добре. А ти ги разбий с речта, чу ли? — Колко типично за него: за татко учението беше битка. — Стискам палци.

Усмихнах се и затворих. Майка разбърка млякото в кафето си и подметна:

— Няма да дойде, нали?

— Хайди родила. Бебето се казва Тизба.

Майка изсумтя.

— О, боже! От всичките шекспирови имена да избереш точно това… Горкото дете… Цял живот ще има да обяснява коя е тази Тизба.

Майка едва ли имаше право да се възмущава, след като брат ми носеше името на Детрам Холис — професор, когото баща ми обожаваше, а У.Х. Одън беше любимият й поет. Като дете си мечтаех да се казвам Ашли или Катрин — лесни и непретенциозни имена, но майка изтъкваше, че името ми Одън е като лакмусов тест. Одън не бил като Фрост[3] или Уитман[4] — не бил толкова известен и ако някой го знаел, то това означавало, че е достоен за мен и качествата му съответстват на моя интелект. Това би се отнасяло с още по-голяма сила за Тизба, но реших да не споря с майка си и започнах да преглеждам речта си.

— Значи Хайди успя да роди? — попита майка ми, примъкна един стол и седна до мен.

— С цезарово сечение.

— Имала е късмет. Холис беше четири и половина килограма и спиналната упойка[5] не ме хвана. Щях да умра.

Зачаках да чуя останалата история: как лакомият Холис пресушавал млякото й до капка, как ревял до скъсване заради непрестанните колики, а баща ми изобщо не се надигал…

— Дано не очаква баща ти да й помага. Беше истинско събитие да ви смени пелените, камо ли да ви нахрани през нощта. Не можел да преподава, ако не спял поне девет часа. Хитро, нали?

Майка се зачете в словото ми и стомахът ми се сви както винаги, когато проверяваше написаното от мен. След малко остави листа, без да продума.

— Всъщност това беше отдавна — може да се е променил, но хората не се променят. С годините навиците се задълбочават. Помня как седях в спалнята с ревящия Холис и толкова исках баща ти да влезе и да го вземе поне веднъж, за да поспя. Да влезе някой — който и да е…

Майка ми гледаше през прозореца и стискаше чашата с кафе. Подредих листовете и заявих:

— Отивам да се приготвя.

Тя не помръдна — сякаш беше замръзнала в спалнята с плачещото бебе на ръце. Бях в коридора, когато я чух да казва:

— Промени малко онова за Фокнър[6]. Звучи претенциозно за увод.

Погледнах листа. „Миналото не е мъртво. То дори не е минало.“

— Добре. — Беше права както винаги. — Благодаря.

Толкова се бях отдала на учене, че не се бях замислила за лятото преди университета. Оказа се, че няма какво да правя, освен да чакам началото на истинския си живот.

Приготвих всичко необходимо за „Дефриз“ и работих по няколко часа дневно в центъра за подготовка за теста „Хънтсингър“. Аз като че ли бях единствената, която мислеше за учене, тъй като приятелките ми от „Пъркинс“ непрекъснато ме канеха да излизаме. Не че не исках да ги видя, но се чувствах някак чужда — не ми беше интересно да обсъждаме летните им „проблеми“ и гаджетата им. След няколко срещи започнах да отказвам на поканите им и те разбраха, че нямам желание да ги виждам.

Вкъщи не беше за седене, защото майка беше спечелила научна стипендия и само пишеше или канеше аспирантите на вечеря. Когато вдигаха много шум, излизах на верандата и четях, докато се стъмни достатъчно, за да отида в „Рей“.

Една вечер се бях задълбочила в книга за будизма, когато зърнах зелен мерцедес да минава по улицата. Колата намали и спря пред пощенската кутия. Вратата се отвори и на тротоара застана много красиво русо момиче с плитки джинси, червена фланелка и сандали на платформа. В ръцете си държеше малък пакет. Запъти се към стъпалата и като ме видя, възкликна:

— Здрасти! — Тонът й беше обезпокоително дружелюбен. — Ти си сигурно Одън.

— Да.

— Аз съм Тара. — Заяви го така, сякаш се познаваме, но все пак реши да добави:

— Приятелката на Холис.

О, боже…

— А, да — кимнах аз.

— Приятно ми е. — Тя ме прегърна и усетих уханието й на гардения. — Холис ме помоли да ти дам това — направо от Гърция.

На пакета беше написано името и адреса ми с наклонения, разлят почерк на Холис. Момичето чакаше да го отворя. Вътре имаше стъклена рамка, на която с шарени камъчета беше изписано Най-прекрасните спомени!. На снимката се мъдреше лениво усмихнатият Холис с шорти, фланелка и раница на фона на Тадж Махал[7].

— Много е хубава — рекох аз, тъй като не можех да кажа, че да подаряваш собствената си снимка е доста нарцистична проява.

— Знаех си, че ще ти хареса. — Тя плесна с ръце. — Всеки обича рамки за снимки. Те правят спомените още по-скъпи.

— Несъмнено — кимнах аз.

Тара ми хвърли още една ослепителна усмивка и попита:

— Майка ти вкъщи ли е? Много бих искала да я видя. Холис я обожава и все за нея говори.

— Както и тя за него. В кухнята е — с дълга черна коса, зелена рокля.

— Страхотно! — Преди да се осъзная, тя отново ме запрегръща. — Благодаря!

Самочувствието беше запазена марка за всички гаджета на брат ми. Но след като спреше да им изпраща имейли, да им се обажда и изчезнеше от хоризонта, те тутакси се преобразяваха: червени очи, сълзливи съобщения по телефона, гневни посещения… Тара нямаше вид на скандалджийка, но знае ли човек…

В единайсет часа обожателите на майка ми бяха все още у дома и водеха шумни разговори. Седях в стаята си и преглеждах имейлите. Само един от баща ми — питаше как съм. Колебаех се дали да не се обадя на някоя приятелка, но като се сетих за последните ни срещи, се отказах. Загледах се в снимката на Холис и камъчетата. Най-прекрасните спомени! Надписът и небрежната му усмивка ми напомниха за бърборенето на приятелките ми. Те не говореха за уроци и изпити, а за непознати неща като Тадж Махал. Разменяха си клюки, обсъждаха момчетата, които разбивали сърцата им, и за разлика от мен имаха не една и не две снимки за подобна шарена рамка.

Погледнах отново снимката. Пътешествията несъмнено предлагат възможности и разнообразие. Ако ли не чак в Гърция или Индия, сигурно и аз можех да замина някъде…

Написах отговор на баща си и го попитах кога мога да отида на гости. След половин час дойде отговор: Идвай! Стой колкото искаш. Ще ни бъде много приятно.

Ето как лятото ми се промени.

На сутринта приготвих лаптопа, чанта с дрехи и голям куфар с книги. Бях купила учебниците за университета и исках да ги разгледам. Холис не би взел такъв багаж, но аз едва ли щях да имам какво друго да правя, освен да ходя на плаж или да приказвам с Хайди, а нито едното, нито другото занимание бяха по мой вкус.

Вечерта казах „довиждане“ на майка си с надеждата, че сутринта ще спи и ще се измъкна на спокойствие. Но когато влязох в кухнята, тя раздигаше чашите от предишната нощ. Изглеждаше уморена.

— Късно ли си легна? — попитах аз, макар да знаех, че последната кола си беше тръгнала в един и половина през нощта.

— Не много късно.

Тя погледна багажа ми до вратата на гаража и каза:

— Тръгваш доста рано. Бързаш да се отървеш от мен ли?

— Не. Искам да избегна движението.

— Чака те интересна среща. Баща ти с бебе на ръце на неговите години. Истинска комедия…

— Ще ти се обадя.

— Искам редовна информация за всичко.

— Как ти се видя гаджето на Холис?

Майка ми въздъхна отегчено.

— Така и не разбрах защо дойде…

— Донесе ми подарък от Холис.

— Сериозно? Какъв подарък?

— Рамка за снимка. От Гърция, със снимката му.

— О! — Майка ми нареди чашите да съхнат и отметна кичур коса с мократа си ръка. — Предупреди ли я да пази снимките, защото надали ще го види отново?

Аз мислех същото и ми беше жал за Тара, за искреното й, дружелюбно лице и за ентусиазма, с който се втурна у дома, сякаш беше единствената и голяма любов на Холис.

— Кой знае… Ако Холис се е променил, може и да се сгодят.

— Одън, нали знаеш, че хората не се променят? — обърна се майка и ме погледна с присвити очи.

— Да, да.

— Ами тогава?

В този миг съзрях на плота в другия край на кухнята очилата с дебели черни рамки. Това обясняваше всичко. Късните гласове, ранното й ставане и необичайното й желание да изчисти и подреди още в зори. Можех да вдигна очилата само за да й покажа, че съм ги забелязала, но вместо това се оставих да ме прегърне силно — тя винаги задушаваше хората в прегръдките си, сякаш се сбогуваше завинаги.

[1] Нарвал — арктически гърбат кит, характерен за този вид китоподобни с дългият рог на мъжките екземпляри, който всъщност представлява силно удължен горен ляв резец — наричат го понякога и „морски еднорог“. ↑

[2] Тизба — героиня от „Сън в лятна нощ“ на Шекспир. ↑

[3] Робърт Фрост — американски поет (1874–1963), удостояван с 4 награди „Пулицър“ за поети. ↑

[4] Уолт Уитман — американски поет, есеист и журналист (1819–1892). Пише книгата си „Стръкчета трева“ цял живот и я издава в различни варианти. ↑

[5] Спинална упойка — инжектира се в спиналното пространство (гръбначния стълб) за постигане на ниво на обезболяване. ↑

[6] Уилям Фокнър — известен американски писател — романист (1897–1962), носител на Нобелова награда за литература, два пъти награждаван с „Пулицър“. ↑

[7] Тадж Махал — мавзолей в Индия — символ на вечната любов, най-бляскавият паметник на монголската архитектура със стил, съчетаваш ислямски, индийски и персийски елементи. ↑

2

Къщата на баща ми и Хайди беше точно такава, каквато очаквах: хубава, бяла, със зелени капаци, с широка веранда с люлеещи се столове, саксии и висящ керамичен ананас с надпис „Добре дошли!“. Липсваше само бяла дървена ограда.

Спрях до гаража със старото волво на баща ми и с по-новия приус, паркиран до него. Щом изгасих мотора, чух боботенето на океана — сигурно беше много близо. Надникнах встрани от къщата и видях дюните и ширналата се до хоризонта синева.

Гледката си беше гледка, но съмненията така и не ме напускаха. Колкото по се отдалечавах от къщи, толкова повече се чудех какво ще правя цяло лято с Хайди. Дали няма да има групов маникюр за мен, нея и бебето, или разходки по плажа, облечени с еднакви фланелки? Често се сещах за Холис, Тадж Махал и колко ми беше скучно у дома — стараех се да се убедя, че пътуванията предлагат нови възможности. Пък и не бях виждала татко отдавна. Той нямаше да има лекции осем седмици, аз бях свободна и това беше единственото подходящо време да му погостувам.

Поех дъх и тръгнах към верандата. Обещах си, че каквото и да каже Хайди, само ще се усмихвам и ще кимам — поне докато стигна до стаята си и затворя вратата.

Звъннах и възприех приветливо изражение. Звъннах втори път и напрегнах слух, за да чуя тракане на токчета и звънкото гласче на Хайди: „Един момент!“. Вътре цареше тишина.

Натиснах дръжката на вратата и тя се отвори.

— Ехо? Има ли някой?

Гласът ми отекна в коридора с жълти стени и картини от двете страни. Тишина. Затворих външната врата и отново чух вълните още по-близо — сякаш зад ъгъла. Тръгнах по коридора и шумът се засили. Очаквах да видя отворена врата или прозорец към плажа. Влязох в хола и видях Хайди и бебето на дивана. Хайди обаче не приличаше на себе си: косата й беше вързана на чорлава опашка и по лицето й лепнеха кичури. Беше облечена с развлечен анцуг и огромна колежанска фланелка с петно на рамото. Очите й бяха затворени, главата — клюмнала назад. Мислех, че е заспала, докато не изсъска със затворени очи:

— Ако я събудиш, ще те убия!

Замръзнах, отстъпих крачка назад и промълвих:

— Извинявай, аз…

Тя отвори очи, видя ме и избухна в сълзи:

— О, боже, Одън, извинявай много, помислих, че е…

Раменете й се тресяха, а бебето спеше — толкова мъничко и крехко, сякаш не беше истинско.

Огледах се. Къде ли беше баща ми? Забелязах, че океанският шум се носеше от малко музикално устройство със запис на вълни. Защо му е на човек да слуша фалшив океан, след като истинският е отсреща?!

— Искаш ли да… ти помогна с нещо? — попитах Хайди, която продължаваше да плаче и да подсмърча сред плисъка на вълните.

Тя пое дъх на пресекулки и ме погледна. Под очите й тъмнееха сенки, брадичката й бе изприщена.

— Не, благодаря. Добре съм.

Че не беше добре, беше повече от ясно, но така и не й противоречих, тъй като в този миг влезе баща ми. Носеше табла с кафета и кафяв плик с мъфини[1]. Както винаги беше с омачкани панталони с цвят каки и пусната над тях риза. Очилата му стояха някак накриво. Когато имаше лекции, обличаше спортно сако и си слагаше вратовръзка. Винаги беше с маратонки.

— Ето я! — каза той и ме прегърна. Погледнах Хайди през рамото му. Прехапала устни, тя гледаше през прозореца към океана. — Как пътува?

— Добре.

Взех си кафе, баща ми остави чашата на Хайди пред нея и тя я погледна, сякаш не знаеше какво е.

— Запозна ли се със сестра си?

— Още не.

Той се пресегна и Хайди се сепна, когато взе бебето от ръцете й.

— Ето я и Тизба.

Личицето на бебето беше миниатюрно и нежно. Миглите му бяха тънички като стрелички. Беше подало ръка от одеялото и стискаше пръстчета.

— Красива е — казах аз (нали така се казва за всяко бебе).

— И още как — усмихна се баща ми и я подхвърли лекичко.

Тя отвори очи и започна да плаче. — Скъпа, май е гладна — обърна се той към Хайди, която не помръдваше, стоейки с отпуснати ръце.

Хайди преглътна, взе Тизба и отново зарея поглед към прозореца, докато бебето ревеше все по-силно.

— Ела на верандата — рече баща ми, взе мъфините и аз го последвах през плъзгащите се врати.

Гледката беше изумителна — къщата беше на самия плаж, ала аз извърнах очи към хола, за да видя как е Хайди. Беше оставила кафето си на масата и беше излязла.

— Какво й е? — попитах баща си, а той си взе един мъфин и ми подаде плика.

— Уморена е. Бебето плаче нощем, а аз не мога да помогна, защото трябва да спя поне девет часа. Настоявах да вземем жена да й помага, но тя не иска.

— Защо?

— Нали я знаеш Хайди — всичко трябва да свърши сама, при това перфектно. Ще се оправи, не се притеснявай. В началото е така. Помня как майка ти откачаше от коликите на Холис. Носехме го на ръце по цяла нощ, а той не спираше да плаче и все беше гладен — сучеше до последната капка. — Спрях да слушам, защото знаех историята наизуст. Пиех кафе и оглеждах съседните къщи. На крайбрежната алея имаше магазини и обществен плаж с чадъри.

— Трябва да се залавям за работа — заяви баща ми. — Ела да ти покажа стаята. Ще си поговорим на вечеря.

— Добре. — Той изключи песента на океанските вълни и изведнъж настъпи невероятна тишина. — Значи пишеш?

— О, да. Скоро ще свърша книгата. Остава ми много малко.

Качихме се на горния етаж, минахме покрай отворената врата на детската стая с розови стени и корниз на кафяви точици. Рев не се чуваше.

Баща ми отвори съседната врата.

— Съжалявам, че стаята ти е малка, ала изгледът е прекрасен.

В стаята имаше само легло и бюро, но пък гледаше към плажа и океана.

— Чудесна гледка!

— Нали? Тук беше кабинетът ми, но тъй като детската е в съседство, наложи се да се преместя в другия край на къщата — за да не будя бебето нощем.

Той се засмя на шегата си и добави:

— Е, хайде, отивам да пиша. Сутрините работя най-добре. До довечера!

Беше само 11:05.

Татко стисна рамото ми, затананика и се запъти към кабинета си. В следващия миг чух как вратата на розовата стая се затваря.

Събудих се в шест и половина вечерта от плача на бебето. Всъщност Тизба не плачеше, а врещеше. Излязох в коридора, за да търся банята, и установих, че ревът й е оглушителен.

Спрях пред вратата, докато най-сетне чух: „Шшт, шшт“. Това ми напомни как преди години, когато родителите ми започнаха да се карат, си повтарях: „Шшт, шшт, всичко е наред“, за да се приспя. Почувствах се странно — сякаш шъткането принадлежеше само на мен и на никой друг, а ето че не беше така…

— Татко?

Баща ми седеше на бюрото пред лаптопа.

— Да?

Той не пишеше, а гледаше монитора. До лаптопа имаше тефтер със записки.

— Да направя ли вечеря?

— Хайди не е ли приготвила нещо? — попита той, без да откъсва очи от екрана.

— С бебето е.

— Ако си гладна, на съседната пресечка продават страхотни бургери и най-вкусните лучени кръгчета на света.

— Да попитам ли Хайди какво иска?

— Да. За мен чийзбургер и лучени шайби. — Той ми подаде няколко банкноти. — Благодаря много, Одън.

Взех парите и се почувствах глупаво, макар да разбирах, че не може да дойде с мен, тъй като имаше жена с малко бебе у дома.

— Няма защо. След малко се връщам — казах аз, но той вече не ме слушаше.

Тизба ревеше с цяло гърло. Този път поне нямаше опасност да я събудя. Почуках два пъти. Вратата се открехна и Хайди надникна. Изглеждаше още по-скапана, косата и беше пусната и провиснала.

— Отивам за бургери. Какво искаш?

— Кога стана време за вечеря?!

— Седем без петнайсет е — погледнах часовника си аз.

— Боже мой! — тя затвори очи. — Исках да ти приготвя голяма вечеря за добре дошла. Пиле, зеленчуци… Но бебето не спира да плаче и…

— Не се притеснявай. Ще донеса бургери и готово. Татко ми каза къде да отида.

— Той тук ли е? Мислех, че е отишъл до колежа.

— В кабинета е. Пише. Какво да взема за теб?

Хайди стоеше на прага, а бебето се скъсваше да реве.

— Каквото и за вас. Благодаря.

Кимнах и Хайди затвори вратата, държейки зачервената Тизба на ръце. На улицата беше много по-тихо. Чух океана, съседските деца, радиото в преминаваща кола, нечий телевизор. Стигнах до тясната крайбрежна улица и магазините: кафене с реклама на сокове, кичозно плажно магазинче с евтини хавлии и часовници сред ореол от миди, пицария и малък бутик „Клементайн“ с яркооранжев навес и голяма табела с надпис: „Момиче!!! Тизба Каролайн Уест, 1 юни, 2 кг. 900 гр.“ Това беше магазинът на Хайди. Вътре имаше тишърти, джинси, гримове, лосиони и едно тъмнокосо момиче с розова рокля на касата, което оглеждаше ноктите си и притискаше с рамо мобилния телефон до ухото си.

Рекламата на ресторанта „Последен шанс“ гласеше: „Най-вкусните лученки на плажа!“. На старата дървена пейка до съседния магазин седяха няколко момчета на моя възраст и одумваха минувачите.

— Името трябва да бъде закачливо — говореше едното от момчетата — едро, с шорти и верига на джоба, — да прави впечатление.

— Ето защо трябва да приемете моето предложение — заяви по-високото и по-слабо момче с къдрава коса и закачливо изражение. — „Самоходи“. Идеално име!

— Всичко може да е самоход. Не само велосипедът — възрази по-едрият му приятел.

— Не е речено, че трябва да се ограничаваме с велосипеден контекст.

— Контекст-монтекст… Трябва ни привлекателно име, което да осигурява повече продажби. „Зум велосипеди“… Или „Огнени колела“…

— Велосипед и огън?! — намеси се третото момче, което седеше с гръб към улицата. — Звучи нелепо.

— Не съм съгласен — рече момчето с веригата. — А ти какво предлагаш?

В тази миг момчето с гръб към мен се обърна и очите ни се срещнаха. Беше с черна, къса коса, загорял тен и широка усмивка.

— Охо, какво виждам? Най-готиното момиче в Колби — подметна той, без да откъсва очи от мен.

— Боже мой, как ги измисляш! — въздъхна момчето със закачливото изражение, а онова с веригата се засмя.

Цялата пламнах и ускорих ход. Усещах погледите им и след като се отдалечих.

— Казвам това, каквото виждам — извика ухажорът ми. — Да беше казала поне „благодаря“!

Не знаех какво да отговоря. Нямах кой знае какъв опит в общуването, а момчетата познавах само като съперници за по-високи бележки. Не че не съм си падала по момчета. В „Джаксън“ имах един съученик, който ме вълнуваше и разсейваше, когато седяхме близо един до друг в лабораторията. В „Пъркинс“ флиртувах неумело с Нейт Крос, но него всички го сваляха, така че нямах кой знае какви шансове. В „Кифни-Браун“ се запознах с Джейсън Талбът и реших, че ще мога и аз да разказвам за гаджето си на следващата сбирка с приятелки. Той беше умен, хубав и тъкмо се съвземаше от раздялата с приятелката си. По неговите думи го беше изоставила заради някакъв „инфантилен глупак с татуировка“. В училище се съревновавахме за първо място по успех, а когато ме покани да отидем на бала, хвръкнах от радост. След няколко дни Джейсън се отказа от бала заради екологичната конференция под наслов „Вярвам, че разбираш кое е наистина важно“. Това не беше точно комплимент, но аз го приех така.

В „Последен шанс“ имаше много хора и дори опашка за маси. Двамата готвачи хвърчаха да изпълняват трупащите се поръчки. Дадох моята на едно красиво момиче с пиърсинг на устната и седнах да чакам. През прозореца виждах момчетата на пейката. Момчето, което ме закачи, седеше с ръце на тила и се смееше на едрия си приятел, който караше велосипед напред-назад и току вдигаше предното колело във въздуха.

Татко беше прав за вкусната храна. Налапах няколко лучени кръгчета още преди да изляза на крайбрежната алея, по която минаваха семейства със сладоледи в ръце и влюбени двойки, а покрай тях тичаха дечурлига. Залезът беше красив и аз не откъсвах очи от неговите оранжеви и розови краски. За малко да подмина и магазина за велосипеди. Момчето беше още там и разговаряше с високо червенокосо момиче с огромни слънчеви очила. Изведнъж се обърна към мен и се провикна:

— Ей, ако нямаш какво да правиш довечера, ела в „Пристана“. Ще те чакам.

Червенокосата ме изгледа недружелюбно и аз не отговорих.

— Сърцето ми спира, като те гледам. Да не забравиш да дойдеш.

Когато се прибрах, наредих на масата три чинии, вилици и ножове и тъкмо изваждах пакетчетата с кетчуп, когато се появи баща ми.

— Замириса ми на шайбички. Много хубаво си наредила масата.

— Хайди ще дойде ли?

— Не съм сигурен. Бебето не спира да плаче. Вероятно го приспива.

— Ще я попитам дали не иска да й занеса вечерята горе.

— Добре.

Баща ми седна и си взе от лучените кръгчета, придърпвайки и разгръщайки вестника на масата. Искаше ми се да вечеряме заедно, но не и по този начин.

Тизба продължаваше да плаче. Вратата на розовата стая беше открехната. Хайди седеше с бебето на ръце и се клатушкаше напред-назад на люлеещия се стол. Не исках да я безпокоя, но тя долови миризмата на бургерите и ме погледна.

— Сигурно искаш да хапнеш. Донесох ти вечеря.

Тя премигна и кимна към белия шкаф.

— Остави таблата. Благодаря много!

Влязох, отместих плюшения жираф и книгата със заглавие „Вашето бебе“, отворена на главата „Защо плаче и как да му помогнем?“. Явно съветите на автора не помагаха. Оставих таблата и Хайди каза с равен, сякаш хипнотизиран глас.

— Не зная къде греша. Нахранена е, пеленките й са сменени… Ето, гушкам я, но тя като че ли ме мрази.

— От коликите е.

— Какво повече да направя? — преглътна тя през сълзи и се загледа в бебето.

Замислих се за татко. Седеше долу, ядеше и четеше вестник. Защо не беше тук? Хайди ме погледна и поклати глава.

— Извинявай, Одън, че ти досаждам с моите оплаквания. Защо не излезеш да се позабавляваш? Иди до „Пристана“. Продавачките в моя магазин все там ходят. Всякак ще ти бъде по-интересно, отколкото ако си тук.

В това нямаше никакво съмнение, но не беше възпитано да го кажа.

— Може да отида по-късно.

Хайди кимна.

— Благодаря за бургерите.

— Няма защо.

Баща ми приключваше с вечерята и дочиташе спортната страница. Погледна ме и се усмихна.

— Как е тя? Бебето спи ли?

— Още плаче.

— Хм… Ще ида да видя какво става.

Най-сетне. Отхапах от бургера, който беше вече студен, но вкусен. След малко татко слезе и си взе бира от хладилника.

— Как е горе?

— Нормално. Колики. Като при Холис. Минават с времето.

Такъв или инакъв, аз обичах баща си. Беше леко отнесен и немалко себичен, но към мен беше добър и аз го обожавах. Въпреки това си обяснявах защо някои хора не го харесваха особено много…

— Майката на Хайди не й ли помага?

— Тя почина преди няколко години. Има по-голям брат, но той живее в Синсинати[2], женен е, с деца.

— Защо не вземете бавачка?

— Нали ти казах, че тя не иска. Държи сама да се справя. Пред очите ми беше изнуреното лице на Хайди, която гледа с надежда към кабинета му, и благодарността в очите й, когато й занесох вечерята.

— Може би трябва да настояваш повече. Вижда ми се доста изморена.

Той ме погледна безизразно.

— Одън, ти не се тревожи. Ние с Хайди ще разрешим проблема.

С други думи — не ни се меси. Имаше право. Това беше неговата къща, аз бях гостенка. Как можех да давам мнение и да давам съвети след няколко часа престой?!

— Добре — кимнах аз и станах от масата.

— Аз се качвам в кабинета, за да довърша главата. Нямаш против, нали?

Това всъщност не беше въпрос, но аз отговорих:

— Не, разбира се, че не.

[1] Мъфин — (от фр.) Вид малко кръгло кексче. ↑

[2] Синсинати — град в югозападната част на щата Охайо, САЩ. ↑

3

Всъщност имах против. Започваше да ми писва. Тизба не спираше да плаче. Разопаковах багажа си, разгледах учебника по икономика, изтрих съобщенията в телефона. Изминаха четирийсет минути и бебето все така ревеше. Не издържах, грабнах якето, вързах си косата и излязох.

Нямах намерение да ходя в „Пристана“. Исках да подишам далеч от къщата и да поразмисля. Стигнах до задънената уличка на края на крайбрежната алея. Покрай бордюра имаше доста паркирани коли. В дъното на страничната алея се виждаха светлини. Кой знае защо се сетих за снимката на Холис в рамката и тръгнах по алеята. Тя минаваше през дюните и излизаше на плажа, където имаше нещо като полуостров. На скованите от плавеи[1] пейки и около големия огън седяха момчета и момичета, а до големия пикап с бирен кег[2] стоеше високото слабо момче. То се изненада, когато ме видя, и погледна към огъня.

Момчето, което ме покани да дойда, също беше там — с червено яке и пластмасова чаша в ръка. Говореше с две момичета — червенокосата и едно по-дребничко, с черна коса на плитчици.

— Варда! — изкрещя някой зад мен. Обърнах се и покрай рамото ми профуча на колело нисичкото едро момче. За малко да ме събори. След миг се зададоха още два велосипеда с русо момче и момиче с къса коса. Въртяха бързо педалите, говореха и се смееха. Бързо се дръпнах, за да не ме блъснат, и се бутнах в нещо или в някого. Зад мен стоеше високо момче с дълга, вързана на тила коса и избеляло синьо яке с качулка. Очите му бяха зелени и вглъбени, сякаш изобщо не ме виждаше.

— Извинявай — промълвих аз, макар да не бях виновна, тъй като той вървеше зад мен. Момчето кимна и се запъти към огъня с ръце в джобовете.

Тъкмо се канех да си тръгна, когато чух:

— Видя ли? Знаех си, че няма да можеш да ми устоиш.

Момчето с червеното яке ми се усмихваше и отпиваше от чашата. Червенокосото момиче и онова с плитчиците стояха до кега и гледаха смръщено. Поколебах се как да реагирам, но се сетих как се държеше майка ми с аспирантите около масата у нас. Без да искам, бях усвоила уменията й да отговарям бързо и язвително и заявих:

— Мисля, че се лъжеш.

— О, не. Атаката тепърва предстои.

— Каква атака?

Той се усмихна до уши. Несъмнено съзнаваше чара на привлекателната си, палава усмивка. Приближи се и се представи:

— Казвам се Джейк. Искаш ли бира?

— Мога и сама да си налея. Благодаря.

— Какъв ти е проблемът?

Не успях да отговоря на въпроса на Джейк. Дръпнах се, загърнах блузата си и тръгнах от дюните към алеята. Изтръсках пясъка от косата си, докато вървях по улицата към къщи. Устните ми тръпнеха, а набързо щракнатата закопчалка на сутиена ми убиваше. Влязох през страничната врата и бързо се качих в стаята си. Слава богу, Тизба не плачеше. След дългия, горещ душ обух анцуга за йога, чиста фланелка и се зачетох в икономиката. Мислите ми се въртяха около резкия тон на татко, привлекателната усмивка на Джейк, прибързаните прегръдки на дюните и как всичко това ми се стори толкова странно и неуместно. Майка ми умееше да си играе на надменна и егоцентрична флиртаджийка. Аз също играех, ала нескопосано. Уж бях умна. Защо постъпих толкова глупаво?

Усетих сълзи в очите си, думите се замъглиха, притиснах клепачи, за да спра плача, но не можах. Реването май беше заразително и Тизба започна да ми приглася. Чух някой да върви по коридора — сигурно Хайди — и да влиза в детската стая. Бебето плака цял час, много след като сълзите ми изсъхнаха. Станах и отидох в детската стая. Влязох, без да почукам. Сега пък Хайди плачеше и люлееше Тизба.

— Дай ми я — протегнах аз ръце, — а ти поспи.

Авторите на „Вашето бебе“ надали съветваха да се разхождаш с рожбата по крайбрежната улица на изгрев-слънце. Едва ли би им хрумнало.

Не бях сигурна дали Хайди ще ми я даде. Колкото и да беше изтощена, тя се колебаеше. Аз обаче се приближих, настоях и тя ми я даде с въздишка.

Тизба беше толкова мъничка. Непрекъснато мърдаше, което я правеше някак още по-крехка. Да се чудиш откъде взема толкова сила да плаче с часове и с цяло гърло. Кожата й беше топла, а вратлето влажно. „Горкото бебе!“ — казах си аз, учудвайки се на обзелото ме съжаление.

— Не зная какво иска — отпусна се Хайди на люлеещия се стол и облегалката се блъсна в стената, — но не мога повече да я слушам да плаче.

— Легни да поспиш.

— Не зная, може би трябва…

— Лягай — настоях аз и макар да не исках да говоря заповеднически, тонът ми й въздейства и тя се запъти към стаята си.

Първо се разходих с Тизба в детската стая, после в кухнята, в хола и обратно. Тя се успокои, ала не съвсем. До вратата имаше количка. В пет сутринта я сложих в количката. Излязохме и когато стигнахме до пощенската кутия, тя млъкна. Не вярвах на ушите си. Наведох се към нея, тя пое дъх и заврещя още по-силно. Затиках количката и Тизба постепенно се унесе.

Докато стигнем до магазините, тя спеше под одеялото — отпусната и спокойна. Нямаше жива душа. Хладният бриз духаше от океана и единствените звуци идваха от прибоя на вълните и от поскърцващата количка.

Пред „Клементайн“ забелязах, че някой кара колело в края на крайбрежната алея: вдигаше предницата, подскачаше, завърташе дръжките, после правеше зигзаг назад, рязко засилване напред и прескок над близката пейка. Сякаш се носеше във въздуха като мираж. Когато се приближих, разпознах момчето със синьото яке и вързаната коса, в което се бях блъснала.

Той ни видя и ме позна, но не ме поздрави. Стояхме и се гледахме. В този миг Тизба отново надигна вой. Момчето впери очи в нея, а аз казах:

— Не иска да спи. Нощта сякаш няма край…

Погледът му беше толкова съсредоточен и сериозен, сякаш беше под хипноза.

— Всички нощи са такива — рече той, завъртя кормилото и подкара колелото, без да ми даде възможност да продумам.

Тръгна си, без да каже довиждане. Изправен на педалите, вместо да кара по права линия, бавно залъкатуши към края на пътеката.

[1] Плавей, (мн. ч.) плавеи — (превод от англ.) driftwood — корените или клоните, които ползваме в аквариума за декорация. ↑

[2] Кег — от шведски kagge — метален съд, който се използва за съхранение и транспортиране на бира и други алкохолни и безалкохолни напитки, обикновено под налягане. ↑

4

— За теб е.

На жълтата чинийка пред мен се мъдреше пухкав мъфин с боровинки.

— Баща ти каза, че са ти любимите — каза Хайди. — Взех боровинките от пазара тази сутрин.

Видът й беше все още уморен, но вече приличаше на себе си — сресана, с джинси, чиста блуза и гланц на устните.

— Не трябваше… — рекох аз.

— Напротив, трябваше.

Беше два следобед и аз току-що се бях събудила след седем часа сън. Слязох в кухнята и заварих Хайди с бебето. Тя веднага ме прегърна.

— Благодарение на теб за пръв път поспах цели четири часа. Чудо на чудесата.

— Нищо особено не съм направила — заявих аз с надеждата, че ще ме остави на спокойствие. Притесняваше ме с прекаленото си внимание.

— Не знаеш какво направи за мен. Ти си най-любимият ми човек на света! — продължаваше Хайди.

Въздъхнах, обелих обвивката на мъфина и мълчаливо отхапах: беше топъл и се топеше в устата. Изпитах угризения за неприязънта си и казах:

— Много е вкусен.

— Радвам се. Това е най-малкото, което мога да направя за теб.

Телефонът иззвъня, тя премести Тизба в лявата си ръка и го вдигна.

— Ало? О, Маги, здравей! Дойде ли доставката? Какво има? Да не плачеш?

Боже мой, какво им имаше на жените в този град? Много плач, много чувства. Взех вестника и го разгърнах.

— Така ми се стори… Моля? А, да, сигурно е в офиса в лявото чекмедже… Не? Чакай да помисля… — Тя се огледа и ахна. — Да му се не види! Тук е, до вратата… Ей сега идвам. Слагам Тизба в количката и…

Дочувах гласа по телефона — също така писукащ и тревожен. Пиех кафе, а Тизба започваше да мрънка. Когато се съберат повече жени, чувствата започват да пъплят като зараза. Не минава много време и всички започват да реват. Хайди погледна часовника си.

— Проблемът е, че трябва да я нахраня преди това. Кажи на момчето… Имаме ли достатъчно пари в чекмеджето? Провери… — В паузата Тизба надигна глас. — Не? Е, тогава ще дойда. До скоро!

Хайди отиде до стълбите и се провикна:

— Робърт? Скъпи?

— Да? — дочу се приглушеният глас на татко.

— Би ли нахранил Тизба? Трябва да занеса чековата книжка в магазина.

Чуха се стъпки на горния стаж и вече по-ясният глас на баща ми:

— На мен ли говориш?

Тизба заплака още по-силно. Хайди се опиша да я надвика.

— Попитах дали ще можеш да нахраниш Тизба, че трябва да изтичам до магазина да занеса чековата книжка. Нямат достатъчно пари да платят…

Доста дълго обяснение. Защо усложняваше всичко?

— Трябва да довърша параграфа, скъпа. Не може ли да почака двайсетина минути?

Тизба изрева в отговор.

— Ами… не зная — отвърна Хайди.

— Добре, добре — заяви татко и аз разпознах сприхавия, гневен тон, с който казваше на майка: „Добре, зная, че не издържаш“, „Добре, няма съмнение, че ти знаеш повече за издателския бизнес“, „Добре, ще се откажа да пиша, нищо, че съм номиниран за Нешънъл Бук Ауордс“. — Идвам след минута.

— Дай ми книжката — намесих се аз. — И без това исках да отида до плажа.

Хайди ме погледна учудено. Аз бях не по-малко учудена от себе си, тъй като смятах, че вече съм превъзмогнала вечно тегнещото чувство на задълженост.

— Толкова ми помогна снощи, че не бих искала пак да…

— Нали тя ти предложи? — обади се баща ми от горния етаж. Не го виждахме, а само чувахме гласа му. „Гласът божи.“ — Не се дръж като светица.

„Добре й го каза“ — мислех си аз, докато вървях по крайбрежната с чековата книжка и мъфини за момичетата в магазина. Не можех да се позная след двайсет и четири часа в Колби. Майка също би била потресена от промяната.

Влязох в „Клементайн“ и видях чернокосото момиче от предишната вечер да обяснява на момчето от предишната вечер да обяснява на момичето от UPS.

— Глупаво е, че още плача за него, но бяхме гаджета цели две години… Това не е просто флирт. Затова понякога ми става едно такова…

Куриерът слушаше смутен и щом ме зърна, засия.

— Струва ми се, че чековата книжка пристигна.

— О! Вие сте…? — зачуди се момичето.

— Аз съм дъщерята на Робърт.

— Приятно ми е. Дойдохте да помагате за бебето ли?

— Не съвсем.

— Нямам търпение да видя бебето. Какво име, а?! Необикновено и хубаво. Мислех, че ще я кръстят Изабел или Каролайн, но не познах.

Подадох й чековата книжка и плика с мъфините. Тя го отвори и ахна:

— Как миришат само! Рамон, искаш ли?

Куриерът си взе, тя подаде плика и на мен, но аз поклатих глава в знак на отказ.

— Благодаря много — рече момичето. — Ще напиша чека и ще ти върна книжката, че на Хайди и трябваше за някакви сметки. Няма да е лошо книжката да е на разположение в магазина, но пък и на нея й трябва…

Кимнах. Отново твърде много информация. Зарових се в рафта с джинси и я оставих да си бърбори. После заобиколих преградата към вътрешната част на магазина, за да разгледам банските, които бяха на разпродажба. Погледът ми беше привлечен от червени бикини, които не бяха много грозни. Камбанката на вратата на магазина иззвъня и някой влезе. Чу се глас на момиче:

— Донесох ти кафе. Голяма мока с двойна сметана — любимата ти.

— А аз донесох последния брой на „Холиуърлд“. Направо от печатницата — зачурулика друг момичешки глас.

— Трогвате ме! — възкликна Маги. — Какъв е случаят?

Надникнах, но закачалките с дрехи и с бански костюми ми пречеха да видя посетителките. Рамон си беше тръгнал.

— Ами… — подхвана едно от момичетата — трябва да ти кажем нещо.

— Преди да го чуеш, знай, че е за твое добро — добави другата. — Окей?

— Окей. Но започвам да се притеснявам…

— Джейк свали някакво момиче снощи. В „Пристана“…

„Ами сега!“ — казах си аз и стаих дъх.

— Какво?! — слиса се Маги.

— Лиа, как можа да го изтърсиш така?! — повиши глас по-тактичната от приятелките. — Нали решихме първо да я подготвим?!

— Ти го реши, а аз смятам, че такива неща се казват без заобикалки. Все едно си на кола маска — раз, два и край.

— Сериозно ли говорите? — Маги почти пищеше и аз усетих, че се смалявам зад банските и се оглеждам за заден изход. — Как разбрахте? Коя е тя?

— Ами момичето дойде, двамата поприказваха и после изчезнаха зад дюните — поясни Ана.

— Защо не се намесихте? — изкрещя Маги.

— Успокой се, моля те — обади се другата приятелка.

— Естера какво говориш? Как така да се успокоя?! Кое е това момиче? Настъпи тишина. Аз почти залегнах зад банските. Да й се не види на Хайди и на тъпата й книжка!

— Не го познаваме. Може би е курортистка, може би туристка.

— Опишете я!

— Какво значение има? — попита Естер.

— Има голямо, супер голямо значение.

— Чак пък супер голямо — въздъхна Лиа.

— По-готина ли е от мен? По-висока ли е? Блондинка, нали?

Пак тишина. Надникнах и не се изненадах, когато видях червенокосата и онази с плитчиците.

— С черна коса и със светла кожа. По-висока от теб и кльощава — каза Естер.

— Кожата й не беше много хубава — добави червенокосата Лиа.

Потръпнах. Първо — не бях кльощава. Е, имах няколко пъпки, но те бързо завяхваха. А и кои бяха те да казват, че…

Изведнъж закачалките, зад които се спотайвах, се разделиха като Червено море[1]. Озовах се очи в очи с Маги.

— Случайно да прилича на тази тук?

— Майко мила! — извика Лиа, а Естер се плесна по челото.

— Не е за вярване… Ти ли беше снощи с Джейк? — попита Маги.

Преглътнах шумно и казах с треперещ глас:

— Не съм била с него. Нищо не сме правили.

Маги пое дъх.

— Така значи! Ще сваляш голямата ми любов — момчето, за което щях да се омъжа!

— Хайде, пак започна… — отегчено рече Лиа.

— Маги — подхвана Естер, — стегни се. Момичето няма вина.

— Да не би да искаш да кажеш, че нищо не се е случило?

— Знаеш, че рано или късно това беше неизбежно — осмели се да заяви Естер.

— Така ли?! Само че аз не мисля така.

— Ако не беше тя, щеше да е някоя друга. — Естер сложи ръка приятелски на рамото на Маги.

— Е, да, някое друго глупаво момиче — подметна Лиа, докато разглеждаше списанието. — Не се обиждай — погледа ме тя. — Нямах предвид теб. Джейк е идиот.

— Не е — рече Маги със сълзи на очи.

— Маг, нека си кажем истината. Джейк не е свестен и толкова — обади се Естер и я хвана за ръката. — Трябва да го забравиш. Може би по-добре, че стана така.

— Абсолютно! — каза Лиа и обърна следващата страница.

— И защо смятате така? — изхленчи Маги и отпи от моката.

— Защото само се измъчваше, като се надяваше, че ще се върне при теб — отвърна Естер. — Това момиче улесни нещата, направи ти един вид услуга.

Маги ме изгледа и аз се запътих към вратата. Тя беше дребничка и със зачервено като пухче от розова пудра лице.

— Един момент — спря ме тя. — Ти харесваш ли го? Зная, че звучи нелепо, но искам да зная дали го харесваш.

— Той не означава нищо за мен — отсякох аз под вперените три чифта очи.

Маги ми подаде книжката и промълви:

— Благодаря.

В света на момичетата това е превратен момент. Превъзмогваме различията помежду си, осъзнаваме, че имаме много общо и ставаме истински приятелки. Но тук бях на чужд терен: за пръв път бях в този град и нямах никакво желание да разучавам това място дори като турист. Взех чековата книжка, кимнах и ги оставих да ме одумват, както си искат. Така бях постъпвала и спрямо много други момичета преди тях.

— Е, хайде, разказвай за всичко — каза майка ми.

Беше късен следобед и бях дълбоко заспала, когато ме събуди. Знаех, че е тя, без да поглеждам телефона. Първо, защото това беше любимото й време за телефонни разговори — малко преди часа за вечерни коктейли. И второ, аз не очаквах друг да ми се обади, освен може би Холис, но той звънеше посред нощ, без да мисли за часовите зони.

— Голяма красота… — прозях се аз. — Страхотна гледка.

— Не се съмнявам, но пейзажът не ме интересува. Баща ти как е?

Погледнах към вратата, сякаш татко можеше да ни чуе от кабинета. Майка винаги уцелваше точно онова, за което не ми се говореше. Бях тук от три дни и бях видяла татко за най-много три часа: или пишеше, или спеше, или ядеше набързо на път към кабинета. Така и не можах да поседна с него, да хапнем лучени кръгчета и да поговорим за литература и за бъдещето ми. Разменяхме си реплики на стълбите от рода на „Как си?“, „Ходи ли на плаж?“ и толкова. Опитвах да си поприказвам с него: чуках на вратата му, но той седеше вторачен в компютъра и дори не се обръщаше, а въпросите ми отскачаха от мислите му като хаотични изстрели.

Доста неприятна ситуация. Баща ми отсъстваше, а Хайди беше навсякъде. Отивах да си направя кафе и тя беше в кухнята с бебето. Исках да се скрия на верандата, но Хайди се появяваше в следващия миг с Тизба и ме канеше да се поразходим на плажа. Стаята ми пък беше толкова близо до детската, че и най-малкият шум можеше да я накара да дойде, сякаш и аз като нея умирах за малко компания.

Хайди беше самотна, но аз не бях. Бях свикнала да съм сама и това ми харесваше. Дори се чудех защо ли ми липсва вниманието на татко, но това беше факт. Мъфините, бърборенето и голямата дружелюбност на Хайди само влошаваха нещата.

Можех да разкажа на майка си всичко това. Тя и очакваше да го чуе, но ми се струваше някак недостойно да се оплаквам. Какво очаквах всъщност? Затова само казах:

— Той пише по цял ден.

— Сериозно?

— Да. Почти е свършил книгата. Уточнява някои неща.

— Аха. Уточняване, което отнема дни наред и е от сутрин до вечер. А помага ли на Хайди за бебето?

— Ами… помага, но тя иска всичко да върши сама.

— О, моля те! Никой не иска да се грижи сам за малко бебе. Казват така, защото нямат избор. Видя ли баща си да сменя пелени?

— Сигурна съм, че го прави.

— Одън, питам те видя ли го, или не?

Намръщих се, сякаш ме притисна до стената.

— Не.

— Някои неща не се променят — въздъхна майка ми и аз почти видях усмивката й.

Като знаеше отговора, защо питаше? Реших да сменя темата.

— Ти как си?

— Аз ли? — последва въздишка. — Все така. Нищо ново. Помолиха ме да оглавя комисията, която определя основните курсове по английски за следващата година. Ще паднат едни дискусии… Имам да пиша няколко статии за списания, наближава пътуването до Стратфорд и безброй дисертации, които изискват време и внимание.

— Страхотно лято, а?

— Не е за приказване. Тези аспиранти нямат край. Не ме оставят на мира. — Веднага си представих очилата с черна рамка, които бях видяла на плота. — Иде ми като теб да запраша нанякъде и да легна на някой плаж, без да мисля, за каквото и да е.

Погледнах през прозореца към океана, белия пясък и „Пристана“ в далечината и за малко да кажа: „Права си. Сега живея точно така.“

— Чувала ли се с Холис?

— Онази вечер се обади. Запознал се с няколко норвежци, които отивали на конференция в Амстердам. Те се занимават с някакъв интернет бизнес и Холис се надява, че може да го наемат на работа, та да е връзката им с американските клиенти.

Зяпнах от почуда. Как така за майка си бях винаги прозрачна и ясна, а Холис само мяташе въдица и тя се хващаше на кукичката? Отивал в Амстердам със случайни познати, захващал обещаваща кариера… Да не вярваш.

На вратата се почука. Отворих и с изненада видях татко на прага.

— Здрасти. Излизаме да вечеряме. Идваш ли?

— Да — почти безгласно отговорих аз, надявайки се майка да не чуе.

Уви.

— Одън? — Гласът й беше достатъчно силен, за да се чуе и отвъд прага на вратата. — Къде отиде?

— Тук съм. Татко дойде да ме кани на вечеря.

— О, приключил е с уточняванията.

— Ще ти се обадя по-късно — побързах да кажа аз и затворих телефона.

— Как е майка ти? — въздъхна татко.

— Добре е. Да вървим.

Тизба беше долу в количката, а Хайди говореше по телефона.

— Как така?! Имахме толкова пари в банката… Не разбирам… Ще се обадя в банката. Съжалявам, че е станало така, Естер. Сега ще изтегля пари от банкомата и ще оправим всичко в понеделник.

Излязохме навън, татко пое дълбоко въздух, потупа се по гърдите и каза:

— Какъв въздух, а?! Морето е мехлем за душата.

— Забелязвам, че си в настроение — рекох аз.

Татко се пресегна, издърпа дръжката на количката от ръцете на Хайди и я забута.

— Днес най-сетне се преборих с трудната глава от книгата и тутакси ми просветна. Стана просто ей така — в един миг. Сега вече ще ми бъде по-лесно.

Хайди продължаваше да говори разтревожено за някакви банкови такси.

— Мислех, че вече си към края — отбелязах аз.

Татко кимна на тичащия покрай нас мъж със слушалка в ушите.

— Не остана много, Одън. Още няколко успешни дни като този и ще бъда готов с черновата до средата на лятото. Най-късно.

— Браво на теб.

Хайди затвори телефона, татко я хвана през кръста, целуна я по бузата и радостно каза:

— Колко се радвам, че всички заедно отиваме в „Последен шанс“. На Тизба й е за пръв път.

— Страхотно — съгласи се Хайди, — ала трябва да спра за малко в магазина. Има проблем с чековете със заплатите.

— Скъпа, петък вечер е… Работата няма да избяга.

— Така е, но…

Телефонът иззвъня и Хайди го вдигна.

— Лиа, кажи. Да, да, зная. В банковия клон до магазина ли сте? Идвам след малко.

— Тези тийнейджърки, които работят за нея… — поклати татко глава. — Все нещо им се случва.

Кимнах с разбиране, сякаш не бях тийнейджърка. За него явно не бях.

— Чековете нямат покритие — рече Хайди. — Положението е сериозно.

— Обади се на счетоводителя. Нека той се оправя.

Татко се оплези на Тизба и добави:

— Излезли сме семейно.

— Той не се занимава с ведомостта за заплатите. Аз я изготвям.

— Да почакат, докато свършим с вечерята.

— Не може така, Робърт. Те са мои служителки и трябва да си вземат заплатите.

— Нали излязохме по твое настояване?! — избухна татко. — Нали ти повтаряше, че не прекарвам достатъчно време с теб, бебето и Одън, че трябва да спра да работя и да излезем заедно?!

— Да, но…

Телефонът отново иззвъня.

— Ето, аз приключих за деня — заяви татко. — Направи го и ти.

— Робърт, това ми е работата.

— А на мен писането не ми ли е работа?

Боже мой, бях се наслушала на същите разправии у дома — само думите бяха различни: „професура“ вместо „работа“ и „комисии“ вместо „служителки“. Наближавахме „Клементайн“ и Хайди изглеждаше доста притеснена. Лиа и Естер чакаха отвън.

— Вие отидете, седнете и аз ще дойда след малко — предложи Хайди. — Въпрос на минути.

— Добре — рече татко, макар че тонът му подсказващ друго.

Не само той беше сърдит. Тъкмо чакахме да ни настанят в ресторанта, когато Тизба заплака: отначало мрънкаше, но постепенно увеличи децибелите. Татко движеше количката напред-назад, но ревът не спираше.

— Одън, би ли…?

Глагол не последва, така че не разбрах какво иска от мен. Хората ни гледаха, а татко имаше отчаян вид, вероятно се надяваше да спася положението, като изкарам Тизба навън. Що за нелепост! Нелепо или не, тутакси грабнах дръжката на количката и рекох:

— Ще я изведа. А ти седни и…

— Изчакай да се успокои и елате, а аз ще поръчам.

Интересно ми е какво ли друго очакваше да направя с ревящото бебе? Излязохме навън, където поне не беше шумно. Седнах на една пейка и придърпах количката. Лицето на Тизба беше сгърчено и червено. През прозореца в ресторанта виждах баща си. Седеше на маса за четирима и разглеждаше менюто. Преглътнах и притворих очи.

Майка ми беше права: хората не се променят. Баща ми — както винаги — се интересуваше само от себе си, а аз продължавах да допускам, че не е така. Може би така сме устроени — да правим едни и същи глупости, без да вземаме поука. Тизба плачеше и ми идеше и аз да ревна, та да ми олекне от натрупаните с години терзания. Усетих, че някой ме гледа.

До количката стоеше момчето, което бях видяла на „Пристана“ и в ранното утро на крайбрежната улица. Беше със стари маратонки и избеляла фланелка с надпис „Ех, любов“. Загледах се в зелените му очи и загорялото му лице, в дългата до раменете черна коса и дълбокия белег на ръката, който се разклоняваше на лакътя в няколко посоки.

Случайната ни сутрешна среща беше на същото място.

— Изведнъж писна и няма спиране — кимнах към Тизба аз.

Той мълчеше, а аз продължих да говоря:

— Непрестанно плаче. Колики ли е, нещо друго ли е… Не зная какво да правя.

Момчето помълча и най-сетне каза:

— Асансьорът ще помогне.

— Моля?

Той се наведе, откопча колана и взе бебето. Гледах го и не помръдвах. Тизба като че ли се чувстваше по-удобно в неговите ръце, отколкото в ръцете на баща ми, моите и на Хайди, взети заедно. Обърна я с гръб към себе си, залюля я и тя зарита. После той клекна и се изправи няколко пъти.

— Ето това с „асансьор“.

На четвъртото приклякване Тизба млъкна и се успокои.

Кой беше той? Чудат странник? Укротител на бебета? Фокусник на колело?

— Или? — чух гласа на Хайди. Тя стоеше зад момчето. — Знаех, че си ти.

— Здрасти — кимна той. Спря да кляка с Тизба и тя отново ревна.

— Къде е баща ти? — попита ме Хайди и взе бебето.

— В ресторанта. Тъкмо да седнем и тя се разплака.

— Сигурно е гладна. Ох, какъв ден само! Изглежда, съм забравила да пусна заплатите. Не че момичетата вземат кой знае какви пари, но все пак… Те ме разбират, ала нали трябва да им платя за труда…

Тя не спираше да говори. Или слушаше озадачен, а аз почнах да се впрягам. Не разбирах защо тя толкова усложняваше всичко.

— Трябва да отивам в магазина — каза Или. — Между другото — честито бебе!

— Благодаря много! Радвам се, че си се запознал с Одън. Тя не познава никого тук, но сега вече има кой да й покаже това-онова.

Цялата пламнах. Прозвуча така, сякаш молех за компания. Кимнах на Или и той се отправи към магазина за велосипеди от другата страна на пътеката.

— Тизба, миличка, успокой се — нареждаше Хайди и я настаняваше в количката. — Одън, много се радвам, че се сприятели с Или.

— Ние дори не сме се запознали.

— О, така ли? Той е много мило момче. Брат му Джейк доскоро излизаше с Маги. Тя още страда по него.

Брат му ли? Пак се изчервих. Какъв малък град! Хайди не спираше да бърбори.

— Дали да не се прибера вкъщи с Тизба? Как мислиш? Бих искала да вечеряме заедно, но…

— Ти прецени за себе си. Аз съм глад на и искам да бъда с татко. Затова отивам в ресторанта. Ти реши какво искаш да правиш и го направи.

Хайди се сепна и ме погледна обидено.

— Ами… добре, добре.

Знаех, че постъпвам невъзпитано и въпреки това тръгнах и я оставих с ревящото бебе. Плачът ме следваше чак до ресторанта, където баща ми вече се хранеше. Той ми подаде менюто и рече, след като забеляза изражението ми:

— Отпусни се, Одън. Петък вечер е.

Донесоха лучените кръгчета и аз се постарах да се отпусна. Кой знае защо този път те не бяха толкова вкусни.

Зная от опит кога един скандал започва и кога приключва, затова се мотах доста след вечеря. Разхождах се дълго, преди да се прибера. Въпреки това подраних: чух ги да се карат още на верандата.

— Кой ме накара да зарежа писането тази вечер? Ти. Да излезем, та да излезем…

— Исках да вечеряме заедно.

— Щяхме, ако не беше отишла в магазина.

Останах на верандата. Не исках да присъствам на разправията.

— Искам само… — Хайди сякаш плачеше.

Настъпи мъчителна тишина. Най-сетне баща ми каза:

— Какво искаш? Кажи!

— Не зная. Мислех, че би желал да прекараш малко време с нас.

— Аз съм вкъщи през цялото време — заяви татко.

— Да, но седиш в кабинета и никога не си с Тизба, не стоиш с нея, не си играеш с нея…

— Нали го обсъдихме, когато забременя. Предупредих те, че не мога да работя, ако не спя девет часа. Знаеш го много добре.

— Да, но можеш да останеш с нея сутрин или през деня, за да си свърша работата.

— Нали ти е известно, че трябва да приключа с книгата това лято? Започне ли учебната година, нямам време да пиша.

— Така е, но…

— Ето защо ти предложих да вземем жена, която да ти помага поне за част от деня, но ти не си съгласна.

— Не искам жена. Искам само някой да ме отмени за час-два.

— Попитай Одън! Не я ли покани точно затова?

Сякаш някой ме зашлеви. Кръвта нахлу в главата ми.

— Не съм я поканила затова.

— Тогава защо е тук?

Последва тишина, този път не така мъчителна, макар понякога един въпрос да е по-страшен и от отговора.

— Тук е поради същата причина — и тя ти е дъщеря, и на нея трябва да й отделяш време.

— Боже мой! Да не би да смяташ…

Скандалът продължи. Баща ми не се задоволяваше с изречения, а с параграфи. Не можех повече да слушам. Качих се в колата и подкарах.

Обикалях улиците на Колби три часа — до колежа, до кея и обратно. Когато се върнах, внимателно огледах всички прозорци, за да се уверя, че никъде не свети, и чак тогава се прибрах.

В коридора всичко беше наред: количката стоеше до вратата, лигавчето — на перилата, ключовете на татко — на масичката. Кухненската маса беше затрупана с документацията на Хайди. В тефтера беше написала едно под друго: Провери дебитните сметки от април за грешки. Депозитите? Явно все още не беше разрешила проблема.

Замислих се за обиденото й лице, когато й се сопнах, а после и за онова, което каза на татко за мен. Не очаквах да е на моя страна и да ме защитава. Странно, но ми стана приятно, че беше така.

Беше дванайсет и петнайсет — твърде рано за мен. Чакаше ме цяла нощ. Кафе машината беше заредена за сутринта. Не беше същото като в „Рей“, но все пак беше кафе. Натиснах копчето и зачаках, докато разглеждах документацията на Хайди.

[1] Намек за библейския разказ, в който Мойсей разделя Червено море с Божията помощ, за да преминат израилтяните невредими и да се спасят от преследващите ги египтяни. ↑

5

— Од, какво става?

Беше брат ми. Викаше оживено на мобилния, дочуваше се и боботеща музика. Холис не висеше само в барове, но кой знае защо не ми се обаждаше от други места.

— Нищо не става. Приготвям се за работа.

Беше осем и половина вечерта.

— Работа ли? — беше толкова изненадан, сякаш не знаеше значението на думата. — Нали щеше да се излежаваш цяло лято?

Все едно чух майка ни. Той умееше да я подвежда с думите си, но и тя имаше същото влияние върху него. Връзката им беше повече от странна и силно осезаема като подводно течение. Майка го обясняваше с дългите нощи, които прекарвали заедно, когато бил бебе. Аз обаче смятах, че Холис умееше да се справя с жените и майка беше първият му обект.

— Стана случайно — отговорих аз.

— Кофти… Хванеш ли се на хорото, няма край.

Брат ми беше прав. Ето че се бях хванала, и то по собствено желание.

— Не мога да повярвам — слиса се Хайди на сутринта след скандала. Трите бяхме в кухнята. Тизба спеше в слинга[1]. — Как откри проблема? Чудо на чудесата!

— Миналото лято работих за един счетоводител — отвърнах аз и извадих кафето от хладилника. Ставах късно, когато бяха изпили вече всичкото кафе, и затова правех кафе само за себе си. — Научих се на някои неща.

— Снощи се мъчих два часа. Прегледах всички чекове и нищо не открих.

Заредих машината с надеждата да пийна малко кафе, преди да се включа в разговора, ала това беше невъзможно.

— Станала е грешка през миналия май. Прегледах данъчните сведения и забелязах, че грешката се повтаря, и…

— Видях как си подредила всичко. А беше такава каша. Отнело ти е часове.

Цели четири часа.

— Е, не чак толкова — успокоих я аз.

— Отдавна искам да намеря някой, който да ми помага със счетоводството, но това е деликатна работа и не бих искала да я възложа на някой непознат.

„О, не, не, не!“ — ужасих се аз и отпих от кафето.

— Ако се съгласиш да ми помогнеш, ще ти се отблагодаря, както подобава.

— Не смятах да работя това лято, а и не мога да ставам рано сутрин.

— Няма нужда да ставаш рано. Момичетата се справят сутринта, а ти ще преглеждаш касата и сметките по-късно. По-късно дори е по-добре.

И така — отново се оказа, че никое добро дело не остава ненаказано. Но кое разбуди самарянството[2] в мен? Защо постъпвах така? Не ми ли беше ясно, че тръгнеш ли да помагаш с едно, несъмнено ще се появи и второ, трето?

— Благодаря за предложението, но…

Дочуха се стъпки. Появи се татко с праз на чиния в ръце и кутийка от диетична кола. С Хайди си размениха ледени погледи и аз веднага разбрах, че снощният скандал не беше приключил.

— Най-сетне се събуди, а? Кога си лягаш? — попита той, като остави чинията в мивката.

— Късно нощем, или с други думи, рано сутрин.

Той изплакна чинията и я пъхна в миялната.

— Младостта си е младост — будни по нощите, без проблеми… Завиждам ти.

Не знаеше, че няма за какво.

— Одън е оправяла цяла нощ сметките ми — обади се Хайди. — Открила е грешката в салдото[3].

— Браво на нея.

— Искам да я убедя да работи за мен по няколко часа в ден.

— Хайди, Одън не е тук, за да работи.

— Разбира се. Само ако иска…

— Дошла е да си почине и да бъде с нас Одън — усмихна ми се той, — искаш ли двамата да вечеряме заедно?

Добре го беше измислил. Може би само за да си го върне на жена си за снощи, но мен какво ме интересуваше, нали исках точно това — да бъдем на вечеря само двамата аз и татко.

— Чудесна идея — рече Хайди. — И не се притеснявай за работата. Баща ти е прав. Почини си това лято.

Мислех, че съм забравила какво чувствах, когато майка и татко се караха, но ето че долових същото напрежение и неприязън, същото доволно изражение на баща ми, защото беше победил.

— Всъщност нямам против да спечеля малко пари за университета. Стига да не е по цял ден… — заявих аз.

Хайди погледна татко, който се беше намръщил, и каза:

— О, не. Най-много петнайсет часа седмично.

— Одън, не се чувствай задължена. Ти си наша гостенка — не се предаваше баща ми.

Ако не ги бях чула снощи, разговорът ни щеше да е друг. Но и да исках, не можех да върна нещата назад.

Вечерта с татко отидохме в едно заведение на кея и си поръчахме задушени скариди. Отначало разговорът не потръгна. Може би защото не преставах да мисля за онова, което го чух да казва, а може би и защото се беше ядосал, че се съгласих да помогна на Хайди — вероятно смяташе, че съм на нейна страна. След като пийна бира и поговорихме за едно — друго, той ме попита за университета и за плановете ми. Аз пък се поинтересувах за книгата му („задълбочено проучване на живота на един мъж, който се опитва да избяга от миналото“) и дали е доволен от написаното. Той сподели, че е променил средната част, но сега писането вървяло много добре. След втората поръчка скариди и разяснението на вътрешния конфликт на героя аз си припомних защо обичам татко: заради любовта към работата му и за начина, по който говореше за нея — сякаш нямаше нищо по-важно в целия свят.

— Нямам търпение да я прочета — казах аз, когато сервитьорката донесе сметката. — Сигурно е много интересна.

— Радвам се, че оценяваш труда ми. Нали помниш как успехът на „Рога на нарвала“ промени живота ни? Тази книга може да промени живота ни и с Хайди. Иска ми се тя да го разбере.

— Може би е преуморена, нали не си доспива и…

— Може би. — Той отпи глътка бира. — Само че нейното мислене е друго. Интересува я само бизнеса. Преподавателите и писателите за нея са различни. Ти го знаеш.

Знаех го, ала знаех и друго — майка ми, която беше и двете, се дразнеше по същия начин на писанията му. Въпреки всичко ми беше приятно, че баща ми споделя с мен.

След вечеря отидох в „Клементайн“, за да се запозна с обстановката, преди да започна работа на другия ден. Никак не ми се ходеше и затова се зарадвах на обаждането на брат ми.

— Тара ми хареса — рекох аз.

— Кой?

— Тара. Гаджето ти.

— А, да. Хареса ли ти подаръкът?

Снимката с рамка, на която е изписано Най-прекрасните спомени…

— Да. Много.

— Не ме лъжи — засмя се Холис.

— Не те лъжа.

— Хайде, хайде, на нищо не прилича.

— Е, не съвсем…

— Ужасно грозна рамка, евтина и кичозна. Най-тъпият подарък за завършването ти, но инак как ще го запомниш. — Той прихна и — както винаги — смехът му разсмя и мен. — Не бих могъл да се състезавам с парите, спестовните книжки и колите, които ще получиш, но съм сигурен, че ще запомниш моя подарък.

— О, да.

— Имаше и още по-хубави. „Здрасти, приятелче!“ в яркожълто. „Кралицата на бала“ в розово. И една в зелено — „Откачалка“. Кой не би искал да си сложи снимка в такава рамка?

— Прав си.

— Писне ли ти от последните прекрасни спомени, сменяш снимката, за да стават все по-прекрасни, нали?

— Да. — Ето че в този миг, най-неочаквано брат ми отново докосна неподозирана струна в мен. Това беше негова специална, запазена марка. Действаше като истинска магия. — Липсваш ми — спонтанно рекох аз.

— И ти на мен. Ще ти изпратя рамката „Откачалка“. Премести снимката ми в нея и сложи твоята в тази за прекрасните спомени. Ще бъдем заедно, един до друг.

— Речено-сторено — усмихнах се аз.

Чух, че някой говори до него и той каза:

— Од, трябва да тръгвам. С Рамона отиваме на купон. Ще ти се обадя пак.

— Добре. А…

Брат ми затвори телефона, преди да го попитам коя с Рамона и какво става в Амстердам. Но такъв си беше той — вечно в движение, вечно с продължение. Като книгата на татко — в очакване на следващата глава.

Холис ме развесели, но настроението ми веднага се помрачи, когато влязох в „Клементайн“. Маги, Лиа и Естер стояха до касата. Ужасно е да се изправиш срещу момичета, които вече са си създали мнение за теб — все едно вървиш към пропаст без връщане назад.

— Здрасти — каза червенокосата Лиа. Тя беше висока, със заоблени форми, млечнобяла кожа и с голямо деколте на лятната рокля. — С какво можем да ти помогнем? — Говореше с равен тон — нито любезно, нито нелюбезно.

— Тя ще оправя сметките — обади се Маги. Изгледах я и тя се изчерви. — Нали знаеш, че Хайди търсеше някой да й помага?

— А, да — рече Лиа, седна на тезгяха и кръстоса дългите си крака. — Да се надяваме, че повече няма да има проблеми със заплатите ни.

— Дано — кимна Естер и наметна джинсово яке върху черната си рокля с презрамки. Беше разплела плитчиците и нахлупила шапка с козирка. — Аз обичам Хайди, но да тегля пари от банкомат вместо заплата…

— Нали си взе парите, какво толкова — каза Маги. — Хайди е сбъркала, без да иска, знаеш колко е съвестна. — Тя отбягваше погледа ми и приглаждаше пачка смачкани банкноти до касата. — Сега някой трябва да я разведе…

— Кого да развеждаме? — попита Лиа.

— Казвам се Одън — обадих се аз в настъпилата тишина.

Лиа скочи от тезгяха.

— Хайде, офисът е насам.

Последвах я. Усещах очите на момичетата, вперени в гърба ми.

— Ето тук е тоалетната — кимна наляво Лиа, — но не е за клиентите. А това е офисът. Вратата малко заяжда.

Лиа я блъсна с рамо и тя се отвори. Розови стени — любимият нюанс на Маги. Цвят на дъвка. Тук-там имаше и оранжево. Отгоре на всичко имаше розови кошчета, чаша „Хелоу, Кити“ с моливи и химикалки, купа с червила и гланц за устни. Дори шкафовете бяха с розови и оранжеви табелки, а върху тях се изтягаше рошав розов шал-боа.

— О! — ахнах аз.

— Тук все едно си в кутия с бонбонки „Старбърст“. Шарения отвсякъде. Сейфът е под бюрото, чековата книжка е във второто чекмедже вляво — стига да е там, разбира се, а фактурите са под мечката.

— Моля?

Лиа посочи розовото плюшено мече с оранжева шапка на бюрото, вдигна рамене и въздъхна.

— Заварено положение. Аз също недоумявам. Имаш ли въпроси?

Имах, но тя не би могла да им отговори и затова отвърнах:

— Не, нямам. Благодаря.

— Няма защо. Питай за всичко, което не ти е ясно. И не се притеснявай за Маги. Тя си е такава — емоционална. Ще й мине.

Не знаех какво да кажа, тъй като не е редно да коментираш момиче пред приятелката и, и само промълвих:

— Добре.

Лиа се върна в магазина, където Естер и Маги лепяха етикети с цени на слънчевите очила, и веднага се залови да им помага.

Този розов кабинет щеше да е голям проблем за майка ми. Представих си как присвива очи с отвращение и изсумтява: „Сякаш се намирам в нечия утроба. Що за натрапчиво женско стереотипизиране[4]?! Нелепо като създателите му.“

Ако офисът на Хайди изглеждаше нелепо, то сметките й бяха в доста добър вид. Докато помагах на счетоводителя на майка миналото лято, натъкнах се на какви ли не нередности: липсваха чекове, имаше квитанции, надраскани на салфетки и кибритени кутийки… При Хайди всичко беше подредено и ясно с малки неточности през последните десетина месеци. Татко ненапразно беше изтъкнал добрите й бизнес качества.

Все пак тази стая не приличаше на офис. Седях и усетих, че ми се повдига, за което допринесе и оранжевата почти радиоактивна светлина на настолната лампа. Започнах да смятам с калкулатора и постепенно се успокоих. Бях забравила колко добре ми действат цифрите, събирането и деленето — никакви вълнения, никакви усложнения. Цифри на екран, които се подреждат така, както трябва.

Дочух музиката в магазина чак когато някой усили звука и аз вдигнах очи от сметките. Беше 9,01. Станах и излязох в коридора. Музиката беше оглушителна — ритмична диско песен за лятна любов. Момичетата припявах! Естер размахваше ръце и подскачаше в ритъм до рафта с джинсите. След нея се носеше Лиа и въртеше ханш. Маги ги следваше, олюлявайки се на пръсти. Играеха танц конга[5].

Клиенти нямаше, макар отвън да минаваха хора. Преди да се върна в стаята, видях Естер да прави стъпки встрани с леко приплъзване, а после хвана ръката на Лиа и я завъртя. Двете се засмяха, Маги застана между тях и двете затанцуваха в кръг около нея.

Естер се обърна и ме видя.

— Хайде, идвай! Това е танцът „Девет часа“.

— Не, благодаря — поклатих аз глава.

— Не може да откажеш! — извика Лиа. — Участието на всички служители е задължително!

„Дано не е така — помислих си аз, — че ще се наложи да напусна“. Момичетата пак се наредиха за конга. Маги водеше, а Естер щракаше с пръсти зад нея. Лиа ме погледна подканващо, но аз не помръднах. Тя сви рамене и последва приятелките си.

Седнах на бюрото убедена, че ме смятат за пълна досада, но това не ме интересуваше. Танцът ми напомни за всичките онези забавления в обедната почивка в училище, в които никога не участвах — борби ала сумо, състезания по ядене на пай, групови игри на „Туистър“. Ако си участвал в тях като дете, може би като възрастен изпитваш някаква носталгия. Не и аз.

Започнах да смятам, музиката спря и така измина един час. По едно време на вратата се почука.

— Затваряме — каза Естер, държейки в ръка торбичката с парите от касата. — Може ли да я оставя в сейфа?

Направих й място, тя клекна, пъхна торбичката и завъртя ключето.

— Тръгваме си след десет минути. Ти ще останеш ли?

За мен десет вечерта беше още рано, но тя не беше дошла да си приказваме, затова казах:

— Почти свърших.

— Добре. Ще си тръгнем заедно и ще заключим.

Кимнах. Тя остави вратата отворена. Чух я да говори с Лиа и Маги до касата.

— Откъде дойдоха бонбонките „Скитълс“? — попита Естер.

— Ти откъде мислиш? — попита Лиа.

— Маг! — засмя се Естер. — Адам пак ли те ухажва?

— Казах ви, че няма нищо — въздъхна Маги. — Той е просто клиент като всички останали.

— Който ти носи бонбони всеки път, когато дойде в магазина — рече Лиа.

— Не всеки път.

— Не, ама да. Всичко е от ясно по-ясно — заяви Естер.

— Това са само най-обикновени бонбони — възрази Маги. — Преувеличавате.

Бяха непрекъснато заедно и въпреки това намираха за какво да си говорят — пък било то за бонбони и за момчета.

Когато се приближи, Лиа обясняваше на Маги:

— Разбирам, че не те интересува. Та той е още ученик.

— Не е. Завърши като нас — намеси се Естер.

— Да, ама още не е студент. Разликата е голяма.

— Откъде знаеш? Та ти излизаш само със студенти.

— Е, и? Като станем студентки, ще излизаме само със студенти. Защо да не започнем от по-рано, а?

— Питам се дали не пропускаш нещо, като не излизаш с момчета на твоята възраст? — замисли се Естер.

— Какво например?

— Не зная, но е някак приятно да си на една възраст с гаджето си…

— Каза човекът, който не е имал гадже повече от една година — усмихна се Лиа.

— Взискателна съм — заяви Естер.

— Май никой не е достоен за теб — обади се Маги.

— Имам високи изисквания и не искам да си губя времето, с когото и да е.

Маги, която беше извадила ключовете за външната врата, застина. Естер се сепна и каза:

— О, Маг, нямах предвид Джейк.

— Добре, добре — махна Маги с ръка. — Не искам да говорим за него.

Това едва ли щеше да е толкова лесно, тъй като пред магазина за велосипеди имаше група момчета и Джейк беше сред тях. Погледът му се спря на мен. Естер и Лиа обсъждаха къде да отидат.

— „Пристана“? — предложи Естер. — Щяло да има бира.

— Писна ми от този плаж и изветрялата бира. Да отидем в някой клуб — предложи Лиа.

— Да, ама само ти можеш да влезеш с личната си карта.

— Ще ви вкарам.

— Все така казваш и никога не успяваш. Маг, на теб къде ти се ходи?

Маги сви рамене.

— Не зная. Може и да се прибера.

Лиа погледна Джейк, после мен и отсече:

— А, не! Нека поне…

Къдрокосото момче от групата се засили към нас с колелото, спря рязко и изрече:

— Дами, хайде! Отиваме в джъмп парка.

— Стига вече с тези велосипеди! Да не сме на дванайсет години?! — сряза го Лиа.

— Аз ще дойда — рече Маги и седна на колелото пред Адам с чантата в скута си. — По-добре там, отколкото в някакъв загубен клуб.

— Не мисля така — не се предаваше Лиа.

— Напрееед! — извика Адам и натисна педалите.

Момчетата се метнаха на велосипедите, а Естер и Лиа ги последваха пеша. Аз останах насаме с Джейк. Понечих да тръгна, но той ме спря.

— Какво стана онази вечер?

Беше твърде самонадеян и стоеше много близо до мен.

— Нищо не е станало.

— Искаш ли да се поразходим?

Аз съжалявах за онова, което се случи между нас, и то преди да разбера, че е бил гадже на Маги и че е брат на Или.

— Беше грешка — заявих аз.

— В мен ли беше грешката?

— Трябва да се прибирам.

— И защо?

Тръгнах бързо. Отдъхнах си чак когато зърнах Или се задава срещу мен. Вървеше зад група жени, издокарани вечерта в ярки тоалети. Опитах да кривна встрани, за да не ме забележи, но Или не беше като брат си. Видя ме, но не продума, погледна ме и подмина.

[1] Слинг (от англ.) — метод на носене на бебе с две свободни ръце и равномерно разпределяне на тежестта му върху тялото на носещия чрез ползването на дълго парче плат с двойно кръстосано връзване. ↑

[2] Самарянин — човек, който според морала си е склонен да помага на другите, без да търси изгода. ↑

[3] Салдо — (счетоводен термин) остатък, разлика между приход и разход на сметки. ↑

[4] Стереотип — система от навици, която мотивира еднаквото поведение при еднакви обстоятелства. ↑

[5] Конга — танц, при който участниците се нареждат в колона един зад друг и се държат за раменете. ↑

6

— Одън? Знаеш ли къде…

Въпрос така и не последва. Оставих икономиката, станах и отворих вратата. Хайди стоеше с Тизба на ръце и гледаше озадачено.

— Боже мой, не помня какво исках да те попитам… Невероятно.

Не беше невероятно. Хайди непрекъснато забравяше. Стараех се да се откъсна колкото може повече от живота в Колби, от нейния живот и от живота на баща ми, ала не можех. След двете седмици тук аз бях част от тях.

Убедих се, че настроението на баща ми зависи от творческото му вдъхновение: вървеше ли му писането, той беше усмихнат през целия ден, ала отсъстваше ли музата, татко мърмореше и ходеше сърдит и смръщен. Разбирах състоянието на Хайди след раждането: често сменящи се настроения, лесно забравяне и денонощна тревога за бебето — как е яло, спало и акало… Бях запозната с живота на Тизба от зори до мрак — с плача, който не спираше, и с хълцането, след като най-сетне заспеше.

Може би и те знаеха вече всичко за мен, но едва ли.

В крайна сметка се оказа, че ми е повече от приятно да прекарвам няколко часа в „Клементайн“. Там можех да свърша нещо конкретно с начало и край — без емоционални изстъпления, проблеми с отделителната система и оригването. Дразнех се от Естер, Лиа, Маги и техните драми, ала затворех ли вратата, се радвах на истинско спокойствие.

Хайди стоеше и все така недоумяваше за какво беше дошла. Тизба гледаше в тавана, готова за следващия писък.

— Нещо за работата ли? — попитах аз, защото знаех, че с малко помощ Хайди би могла да си спомни за какво беше дошла.

— Не. Бях в кухнята и си мислех, че е време Тизба да спи, но тя ту спи, ту не спи и е толкова нервна. Не зная какво да я правя.

Изключих и започнах да преговарям на ум Менделеевата таблица[1], за да се спася от словоизлиянията.

— Ох, ами да! — Хайди щракна с пръсти. — Машинката с вълните… Търся, търся и не мога да я намеря. Да си я виждала?

За малко да кажа „не“, ала така бих постъпила през първата седмица. Сега веднага казах:

— До външната врата е.

— О, благодаря! Отивам да я взема и дано има ефект. Вчера я приспа, но щом я спра, веднага се ококорва. Действа й като…

Бавно започнах да затварям вратата и Хайди най-сетне се усети, че досажда, обърна се към стълбите и ми махна.

— Е, хайде, дано имам късмет този път.

Седнах на леглото и се загледах през прозореца. Много неща не разбирах, но изкуствените вълни ме подлудяваха. На една крачка от океана Хайди вярваше, че Тизба може да спи само на техния запис. Аз също го слушах нощем, което не би било голям проблем, стига да не заглушаваше истинския океан. Седях в къща на брега и слушах вълни на запис. Това обясняваше целия абсурд на живота тук.

Плис — пляс — плис — пляс — силно, фалшиво, безкрайно и нетърпимо. Станах, взех чантата си и прекосих коридора на пръсти. Погледнах към кабинета на татко. Както винаги — вратата беше открехната. Той седеше с гръб, загледан в компютъра. На бюрото му имаше кутийка с диетична кола и недокосната ябълка. Всеки ден след обяд си носеше по една ябълка в кабинета. Щом не я беше изял, значи се беше увлякъл в писане. В „лошите“ дни я изгризваше до шушка. След ден с цяла ябълка татко слизаше за вечеря усмихнат и приказлив, докато в дните с изгризана ябълка беше като буреносен облак.

Аз обикновено не вечерях у дома, тъй като излизах в пет и на път за „Клементайн“ си купувах сандвич. След работа се разхождах по крайбрежната, после се прибирах и излизах с колата за три-четири часа. Намерих едно денонощно заведение на около петдесет километра — „Къща на колела“. Изобщо не можеше да се сравнява с „Рей“. Сепаретата бяха тесни и миришеха на белина, а кафето беше воднисто. Клиенти почти нямаше, но сервитьорките започваха да гледат лошо, ако се задържиш, след като си изял поръчаното. Затова предпочитах да си взема голямо кафе от близкия универсален магазин „Унмаг“ и да го пия, докато карам. За две седмици бях изучила Колби и забележителностите му.

Стигнах в „Клементайн“ към шест. Естер си тръгваше и на смяна идваше Маги. Не зная защо, но момичетата обикновено се застояваха и след края на смените. В Колби всички се мотаеха и не бързаха. „Клементайн“ имаше посетителки, които висяха на касата, разглеждаха модни списания и клюкарстваха. Момчетата седяха пред магазина за велосипеди, разглеждаха списания за велосипеди, и също клюкарстваха. И така ден след ден.

— Здравей — махна ми Естер, която беше най-дружелюбна. — Как си?

— Добре. — Отговарях кратко, без прекалени любезности, като гледах да избягвам да ме въвлекат в разговори за знаменитости в абстиненция[2] или за предпочитанията към рокли с презрамки или без презрамки. — Има ли нещо за мен?

— Ето тези фактури — подаде ми ги тя — и по грешка на банката — едно руло с по двайсет и пет цента в повече. Оставих депозитната разписка под мечока.

— Благодаря.

Влязох в офиса и затворих вратата. Най-сетне бях сама. Ако стените бяха бели, всичко щеше да е идеално.

Обикновено потъвах в работа и се изолирах от шума в магазина. Понякога дочувах откъслечни разговори. Лиа непрестанно бъбреше по мобилния телефон, Естер си тананикаше, а Маги не спираше да консултира клиентите.

— Страхотни джинси, цвят петуния. Имам съшита съм много доволна — чух я да нарежда към седем и половина, когато започнах ведомостта.

— Харесват ми джобовете — отговори клиентката, — но не съм сигурна за цвета.

— Малко е тъмен, но пък човек винаги има нужда от джинси, които да са по-елегантни и да стоят добре с високи обувки. Имаме и други цветове. Джобовете на „Пинк Слингбекс“ са страхотни, а „Кортни Аманда“ са толкова стилни и стягат дупето.

Момичето се засмя.

— Е, тогава ще ги пробвам.

— Ей сега ще намеря размера.

Въздъхнах и започнах да смятам с калкулатора. Дразнех се от пустословията за качествата на джапанките и за предимствата на шортите пред бикините. На този свят има толкова интересни неща, за да си губи човек времето с обувки и дрешки. Е, Лиа беше умна, Естер притежаваше подчертана индивидуалност, а Маги… Маги беше като Хайди. Момиче в розово и къдрички, щастливо в лекомислието си.

— Ето, заповядай! Обуй и тези високи „Дапър“ да видиш колко шик стоят. Днес ги получихме.

— Много обичам хубавите обувки — рече момичето.

— Ама, разбира се… Коя жена не ги обича?!

Оплаквах се от машината за вълни, ала сега би ми свършила чудесна работа като заглушител. След малко дочух ритмичната музика и дори не погледнах часовника си.

Беше бреме за танца „Девет часа“.

Ритуалът се спазваше всяка вечер — час преди затварянето на магазина — и траеше не повече от една песен. Не зная как реагираха клиентите и не исках да зная, та затова не излизах от офиса.

От девет до десет се обсъждаха плановете за вечерта. Стараех се да не ги слушам и все пак вече знаех: Лиа обича клубовете (там може да срещнеш по-големи момчета, а не само онези, които познаваш цял живот). Естер предпочиташе да слуша музика (тя имаше слабост към пеенето и писането на песни). Маги прекарваше вечерите с момчетата от магазина за велосипеди, страдайки по Джейк, макар да твърдеше, че отдавна го е забравила.

— Тази вечер в „Талихоу“ питиетата са безплатни за момичетата — заяви Лиа.

— Нали се зарекохме да не ходим повече там? — обади се Естер.

— Не, не искаме в „Талихоу“ — подкрепи я Маги.

— Не зная какво толкова не му харесвате — заяви Лиа.

— Всичко — рече Естер.

— Всякак е по-добре, отколкото да слушаме „Микрофонът е ваш“ в „Осифай“ и някой тъпунгер, който дрънка глупости.

— Не казвам да ходим в „Осифай“, но не ми се търпи отново разни пияни туристи — въздъхна Естер.

— За джъмп парка не се плаща вход, момчетата са там и… — подхвана Маги.

— Момчетата, които знаем от деца — възрази Лиа.

— И винаги е весело — заключи Маги. — Или щял да показва скокове тази вечер.

В миг забравих за калкулатора и се заслушах.

— Това го чуваме не зная откога — рече Лиа.

— Адам го потвърди.

— А Или какво казва по въпроса? Нищо. Това са само слухове.

Настъпи тишина. След малко Естер каза:

— Измина повече от година и все така тъжи.

— Ейб беше най-добрият му приятел — въздъхна Лиа.

— Мина доста време — обади се Маги, — но за него всичко като че ли спря.

На вратата се почука и аз се стреснах. Беше Естер с парите от касата.

— Ние тръгваме. — Тя се наведе и ги пъхна в сейфа под бюрото. — Ти приключи ли?

— Да. И аз тръгвам след малко.

— Добре.

Естер излезе и аз направих последната сметка отново — този път бавно и внимателно, за да не сгреша.

Посред нощ бях обиколила вече няколко пъти Колби и околията и ми оставаха няколко часа, преди да реша да се прибера. Беше време за кафе и се отправих към „Унмаг“.

Паркирах и зарових в жабката за дребни пари, когато зад мен избуча камион. Обърнах се и видях очукан, стар, зелен пикап с натоварени велосипеди. Ниското, едро момче караше, а до него седеше Адам. Спряха и влязоха в „Унмаг“. Последвах ги. Вътре беше чисто, приятно, а осветлението беше приглушено. Напълних голяма чаша с кафе, а Адам и приятелят му грабнаха по кутийка с безалкохолно и застанаха пред щанда с бонбони.

— „Губърс“, „Туизлърс“ и… „Джуниър минтс“? — попита Адам.

— Вземай каквото искаш, без да ги изброяваш.

— Когато говоря, вземам най-правилното решение.

— Досадно е. Говори си наум.

Сложих капачето на чашата и застанах на касата, където една дебела жена купуваше лотарийни билети. Момчетата се наредиха зад мен. Подадох парите и чух Адам да казва:

— О, ти си момичето, което работи в „Клементайн“, нали?

Знаех какво означаваше това: „О!“ „Ти си онази, която беше на дюните с Джейк“.

— Да.

— Аз съм Адам, а това е Уолъс.

— Одън.

— Взела си само кафе? — попита Адам.

— Как може да вземеш само кафе?! — учуди се Уолъс и стовари покупките на касата.

— Тя не е от тук.

— А, да. Ние просто…

— Вие просто сте по пазаруването.

Уолъс и Адам се усмихнаха и кимнаха.

Докато плащаха, аз се измъкнах и се качих в колата. Те излязоха с покупките, метнаха се на пикапа и потеглиха.

Седях и се чудех накъде да тръгна. Да отида в денонощния крайпътен ресторант или отново да обиколя Колби? Беше само 12,15. Запалих колата и последвах пикапа без някаква причина.

Пред джъмп парка велосипедите стърчаха от пикапи и от багажниците на коли, паркирани в страничните улички. Спрях на две-три пресечки от плажа зад стар ван „Фолксваген“ с оранжево колело в каросерията. Рампите за скачане бяха от дървени трупи и осветени от два големи прожектора, а за публиката имаше наредени пейки. От време на време някой велосипедист се понасяше високо над рампата, а после се гмуркаше надолу.

На овалната писта се виеха канали, а двете високи рампи бяха една срещу друга. Загледах се в колоездача, който се издигаше нагоре, после се плъзгаше надолу и после пак нагоре като махало.

Не зная защо бях тук. Не си падах по такива забавления. Момичетата зяпаха, обсъждаха гланцовете за устни и оглеждаха момчетата. Маги — цялата в розово — се мъдреше на една от пейките. Не видях Джейк, но тя беше тук сигурно заради него.

Отпих от кафето. Покрай мен минаваха и паркираха коли. Няколко пъти понечих да си тръгна, но кой знае защо се отказвах. И без това нямаше какво да правя. Изведнъж чух гласа на Джейк:

— Ей, хубавице! Къде е купонът?

Обърнах се и го видях да се обляга на сребърен седан. Беше с джинси и червена риза, която се развяваше на вятъра. В ръка държеше синя пластмасова чаша. Той всъщност не говореше на мен, а на едно високо русо момиче, което вървеше пред колата ми. Тя го погледна смутено и продължи да върви. Чаровно усмихнат, Джейк бързо я настигна.

Излязох от колата и заобиколих няколко коли, за да избегна срещата с обекта на най-глупавата ми постъпка напоследък. Озовах се вляво от джъмп парка, където не беше много осветено и имаше само няколко паркирани велосипеда между дърветата. Оттук можех да наблюдавам всичко, без да ме видят.

На пръв поглед колоездачите ми изглеждаха еднакви, но постепенно забелязах, че карат с различна скорост. Някои бяха по-предпазливи и не се отлепяха много от земята, а други хвърчаха доста нависоко. Чуваха се ръкопляскания и подсвирквания, но най-вече свистенето на гумите по чакъла миг преди полета.

Адам и Уолъс седяха на велосипедите и чакаха реда си с каски в ръце. Адам махаше към пейките на някого от публиката. Проследих погледа му и видях, че вика Маги, която все така се оглеждаше. Ама че беше глупава! Онзи, когото търсеше, беше по-скоро някъде с някого в гората, а не тук пред очите й.

Тя стана, сякаш ме чу. Върза черните си къдри с ластик, извади каска от чантата и тръгна към рампите. Признавам, че се изненадах. Когато я видях да сяда на колелото на Адам и да си слага каската, зяпнах от почуда. Тя подкара назад, изправи се на педалите, изправи рамене и се засили. Отначало скоростта й не беше висока, преодоля първия джъмп, после втория и на третия литна високо, а колелото сякаш се носеше под нея. Не разбирах кой знае колко, но нямаше съмнение, че е доста опитна. Приземяваше се плавно и след малко приключи с цялата поредица. Спря до момчетата и Уолъс я почерпи с „Прингъл“.

Някой застана до мен. Беше Или — с пусната коса и зелена фланелка с дълги ръкави. Погледна ме, аз кимнах сдържано и той кимна в отговор. Естер, Лиа и Маги бяха споменали, че вече не се състезава и че има някаква причина за това — някакъв приятел… Това не беше моя работа, а и без това вече си тръгвах. Или обаче ме заговори:

— Ще си ходиш ли? Не ти ли е интересно?

— Да, интересно ми е, но трябва да свърша нещо.

— Май имаш много работа.

— Да.

Или се държеше особено. Не можех да преценя сериозен ли е, или се шегува. Това ме смущаваше и интригуваше.

— Ти участваш ли в скоковете?

— Не. А ти?

Едва не се засмях, но се сетих за Маги и си рекох, че може би с това шега не бива.

— О, не. Не помня откога не съм карала колело.

— Гледай ти…

Или се загледа към рампите и аз добавих за свое оправдание:

— Когато бях дете, не обичах игрите навън. Не че не излизах с другите деца, но не съм карала често колело.

— Аха.

— Тук май това е доста странно. Както и това да си купуваш кафе без сладки и бонбони в „Унмаг“.

Думите ми не прозвучаха като шега, а някак напрегнато и изнервено.

— Моля? — погледна ме учудено Или.

— Нищо, нищо — смотолевих аз и се изчервих.

Тръгнах към колата.

— Няма нищо нередно в това, че не знаеш да караш колело — рече Или.

— Ама аз мога да карам. — Бях се научила на седем години, на стария „Шуин“ на Холис. Беше ми харесало или поне не ми беше неприятно. Не зная защо не бях карала след това. — Просто не съм имала такава възможност… напоследък.

— Хм…

— Искаш нещо да ми кажеш?

Винаги се притеснявах, когато говорех с момчета, но Или беше различен — караше ме да говоря повече от обикновено.

— Ами… След като сме в джъмп парка, имаш възможност да опиташ.

Беше прав, но аз поклатих глава.

— Така е, но не ми се кара.

— Ти решаваш — заключи той.

Това беше краят на разговора.

Влязох в колата и съжалих, че разговарях с него по този начин. Потеглих и се обърнах назад за миг. Или гледаше към рампите и летящите колоездачи. Стиловете и уменията има не се различаваха отдалече — хвърчаха един по друг към небето, а после политаха стремглаво надолу.

[1] Менделеева таблица — класификация на всички химически елементи, установяващи зависимостта на свойствата им от заряда на атомното ядро. ↑

[2] Абстиненция (от лат.) — доброволен отказ от задоволяването на плътски желания, вкусове и страсти, които доставят удоволствие. ↑

7

Хайди се притесняваше непрекъснато за Тизба колко е спала, малко ли е яла, много ли е яла, от какво е червеното кръгче на крака й — алергия, екзема или родилно петънце, страда ли, когато плаче безспир, дали косата й не пада, добър ли е цветът на акото й…

Слязох в четири часа следобед да пия кафе и на път за кухнята ги зърнах в хола на пода. Беше „часът на коремчето“. Тизба се мъчеше да лежи по корем, за да не й се сплеска главата.

— Браво на момиченцето! — радваше й се Хайди.

Нуждаех се отчаяно от кофеин и бързо влязох в кухнята. Пък и си бях наложила да изключвам и да не обръщам внимание на бръщолевенията на Хайди. Изпих половината чаша кафе и чак тогава отидох в хола Тизба вдигаше с усилие голямата си глава, а майка й я гъделичкаше по вратлето и припяваше:

— Каролайн, мила моя Каролайн, сладката ми Каролайн Уест…

— Не се ли казваше Тизба? — попитах аз.

— Одън, не те видях… — сепна се Хайди.

— Само минавам и се качвам в стаята си.

— Не ми харесва това име — Хайди гледаше към тавана цялата зачервена, сякаш не тя, а някой друг го беше казал. После седна на петите си. — Исках да е Изабел. Така се казва една от най-добрите ми приятелки, а и името е хубаво.

Погледнах към кабинета на татко и за кой ли път си казах, че бих искала не аз, а той да разреши поредния проблем. Но напоследък ябълките на бюрото му се трупаха и той не вдигаше очи от книгата.

— И защо не се казва Изабел?

— Защото баща ти искаше да носи име на литература героиня — прехапа устни Хайди и погали гръбчето на бебето. — Изабел било простонародно, семпло име, което не предполагало величие. Тизба е такова прекрасно дете. Няма ли да й бъде трудно с това име, което почти никое не е чувал?

— Не бих казала.

— Одън, извинявай! Нямах предвид, че и твоето име е…

— Зная, зная — побързах да я прекъсна аз. — Само казвам от опит, че не е кой знае какъв проблем.

— Е, дано е така.

— Но ако не ти харесва, казвай й Каролайн.

— На кого да казва Каролайн?

Татко беше застанал на стълбите и ни слушаше. Знача не само аз ходех на пръсти в къщата.

— Нали това е второто име на Тизба? — подхванах аз.

— Само защото майка й настояваше. Аз исках да се казва Тизба Андромеда[1].

Видях как Хайди се намръщи и попитах:

— И защо така?

— Звучи внушително. — Татко се тупна по гърдите и добави: — Запомнящо се име. Не може да се съкращава, няма умалително. Всички имена трябва да са такива. Ако ти се казвате Ашли или Лиза, щеше ли да бъдеш това, което си?

Не знаех как да отговоря. Дали наистина смяташе, че успехите ми се дължат не на труд и старание, а на неговия избор на специално име?

За щастие това се оказа риторичен въпрос, тъй като баща ми явно не очакваше отговор. Той отвори хладилника и си взе бира, а Хайди отново занарежда:

— Имената са важни, но хората сами изграждат себе си. Нека Тизба си е Тизба, но ако иска да се казва Каролайн, защо да няма избор?

— Тя няма да се казва Каролайн — заяви татко.

Погледнах го и се зачудих кога беше станал толкова упорит и неразбран. Като че ли беше друг преди, или не помнех.

— Одън, какво е твоето второ име? — попита Хайди.

— Пенелопи — рекох аз и вперих поглед в баща си.

— Как звучи само! — обърна се той към Хайди. — Литературно, уникално…

И шантаво — дълго и претенциозно.

— Чудесно име! — възхити се Хайди.

Гаврътнах кафето си и оставих чашата в мивката. Татко тръгна с бирата към верандата и Хайди се накани да ми каже нещо, но за мой късмет той я попита какво ще вечеряме.

— Не зная — отвърна тя, остави Тизба в столчето й, погледна ме извинително и го последва на верандата. — А на теб какво ти се яде?

Татко я прегърна през кръста и тя склони глава на рамото му. Да се чудиш и да се маеш на отношенията на хората…

Тизба издаде гърлен звук и размаха ръчички. Приближих се и я погледнах. Тя не можеше да се фокусира и гледаше някъде над очите ми. Изведнъж ми хрумна да й дам ново, мое име — Изби. Комбинация между Изабел и Тизба. Наведох се и прошепнах:

— Изби, мила хубава Изби.

Когато прекарваш лятото на плажа, свикваш със слънцето и пясъка и забравяш за останалия свят и за живота си до лятото. Една сутрин отворих външната врата и навън валеше като из ведро. Стоях и като че ли за пръв път виждах дъжд.

Взех яке от Хайди. От яркорозовото, светлорозовото и — както го описа тя — „пепеляворозовото“ избра светлорозовия нюанс и въпреки това имах чувството, че светя като лампа на фона на сивия ден.

В „Клементайн“ Маги беше на касата, издокарана с мини пола, сандали и фланелка с надпис „Велосипеди Клайд“ и щампа на велосипед. Тя четеше любимото си „Холиуърлд“ и ми махна разсеяно.

— Има ли нещо за мен? — попитах аз.

— Още не.

Лиа и Естер бяха по-разговорливи, докато Маги ограничаваше общуването ни до минимум. И по-добре — не се налагаше да се правим на приятелки. Възхитих се на уменията й в джъмп парка, но не питаех симпатии към нея, както и тя — към мен.

В офиса беше студено и не свалих якето. В магазина беше сравнително спокойно, като изключим няколкото посетителки, които дойдоха да прегледат намалените дрехи и да се възхитят на обувките. Чувах бибиткането на мобилния телефон на Маги, когато й изпращаха съобщения, а в шест часа на вратата се позвъни.

— Заповядайте! Да помогна с нещо? — изчурулика Маги.

— О, не, не, моля ви! — чух ледения глас на майка ми. — Търся дъщеря си.

— Да не сте майката на Одън? Тя е в офиса. Сигурно ще се…

Скочих и бързо тръгнах към магазина. Майка стоеше до рафта с гримове, облечена както винаги в черно и с вдигната коса. Държеше едно шишенце и се взираше в етикета с присвити очи.

— „Интимна ягодка“ — прочете най-сетне тя. — Какво е това?

— Парфюм… или по-скоро ухание — като парфюм, но по-леко и по-трайно. За всекидневна дамска употреба.

— Ясно — заяви майка ми с равен тон, огледа магазина и аз забелязах неодобрението в погледа й, който не се оживи дори когато ме забеляза. — Ето те и теб…

— Здрасти.

Майка ме гледаше изпитателно. Притесних се, защото осъзнах, че съм все още с розовото яке.

— Значи реши да дойдеш — измънках аз.

Тя въздъхна и започна да разглежда банските костюми с такова изражение, сякаш виждаше нещо трагично.

— Тази сутрин ми се прииска да сменя обстановката, но май че донесох лошо настроение и дъжд.

— О, дъждът ще спре довечера — успокои я Маги. — Утре ще бъде идеално за плаж. Тенът не ви мърда.

Майка ми я изгледа така, като че ли не разбираше английски, и рече сдържано:

— Би било чудесно.

— Яла ли си? — побързах да попитам аз. — Наблизо има един хубав ресторант. Мога да изляза за час, час и нещо.

— Сметките могат да почакат. Нали трябва да се видиш с майка си — изчурулика Маги.

Майка й хвърли убийствен поглед и заяви:

— Имам нужда да пийна.

Тръгнахме и аз долових възмущението дори в походката й. Обърнах се към Маги и казах:

— Ще се върна след малко.

— Няма проблем. Аз ще пазя магазина.

Майка въздъхна отегчено и щом излязохме, избухна:

— Одън, това тук надминава предположенията ми!

Пламнах и се заоправдавах:

— Нямах яке и затова го взех. Не че ми харесва…

— Бях сигурна, че вкусът на Хайди не съвпада с моя. Но какво е това „Интимна ягодка“ и бански в стил „Лолита“[2]?! За да приличат жените на момиченца или момиченцата да имат невръстен вид и да злоупотребяват с невинността си ли? Каква жена и майка е тази Хайди, та да харесва такива неща?!

— Тя познава пазара и има усет към модерното.

— Това е нищо друго, освен проява на лош вкус.

Майка разтвори чадъра, подаде ми лакътя си, аз я хванах под ръка и двете тръгнахме под дъжда.

— Розово, розово и пак розово — една голяма вагина! — възмути се тя.

Засмях се, а тя продължи:

— Но това вероятно е и целта. Ужас! Да представяш жената толкова повърхностно и низко… Пудра, гланц и евтина шарена опаковка без съдържание.

Стигнахме до „Последен шанс“ и аз похвалих вкусните лучени кръгчета.

Майка погледна през прозореца и се дръпна.

— А, не. Нека поне има покривки и меню с вина.

Отидохме в малкия бутиков хотел „Кондор“, където беше отседнала. Ресторантът беше само с няколко маси, с тежки червени завеси на прозорците и с червен килим. Седнахме в едно сепаре. Майка свали пуловера и остана по рокля. Поръча си чаша каберне[3] и след като хвърли критичен поглед към якето ми, аз го съблякох и го пъхнах под чантата.

— Е, разказвай. Как върви книгата на баща ти? Сигурно е вече готова. Даде ли ти да я прочетеш?

Погледнах към чашата с вода пред мен и я завъртях.

— Още не. Пише ден и нощ.

— Значи не я е свършил.

Майка се зачете в менюто и добави:

— Той никога не е пишел с лекота като някои други хора.

Беше време да сменя темата.

— Бебето е сладко, ама много плаче. Хайди смята, че има колики.

— Ако смяташ, че има колики, най-вероятно няма. Бебето или ги има, или ги няма. Холис например не млъкна три месеца.

— Тизба все мрънка…

— Тизба! Още не мога да повярвам, че се казва така. Баща ти и неговата грандомания… Какво е второто й име — Персефона[4] или Беатриче[5]?

— Каролайн.

— Че как се е съгласил баща ти?

— Хайди настоявала.

— Май е трябвало да бъде по-настоятелна за първото име.

Майка поръча миди севиче[6] и плато сирена, а аз погледнах към розовото сако под чантата. Спомних си за притеснението на Хайди, докато говорехме за избора на имена, и как тя побърза да изкаже одобрението си за второто ми име, за да се почувствам по-добре.

— Баща ти едва ли е избрал Хайди заради силата на духа й. На него му трябва някоя като нея — лекомислена и празноглава, за да е сигурен, че лидерът е той.

Майка ми беше права. Хайди не показваше никакъв характер и воля. Въпреки това казах:

— Хайди не е чак толкова куха.

— Така ли?

— Доста си я бива в бизнеса.

— Сериозно?

— Да. Нали й правя сметките.

Майка ми вторачи в мен тъмните си очи и аз тутакси си припомних силата на погледа й.

— „Клементайн“ може да е сезонен бизнес, но тя успява да печели достатъчно и е много наясно с модните тенденции. Стоката й се продава с голям успех.

— Дори „интимната ягодка“?

Изчервих се. Защо непрекъснато защитавах Хайди?

— Повярвай ми — тя не е такава, каквато изглежда.

— Че кой е? — отсече майка с добре познатия ми тон, с който убеждаваше всички, че е права, и така приключваше разговора. — Хайде, стига сме говорили за нея. Кажи ми ти какво правиш. Четеш ли?

— Да, ама учебниците са доста скучни. Особено икономиката.

— Одън, предметите са такива, каквито са. Трудностите само ще ти помогнат да запомниш всичко по-добре.

— Зная, но ако имам преподавател да ме напътства, ще ми бъде по-лесно.

— Не разчитай на това. Някои от студентите ми чакат на мен да обяснявам какво означава диалога или репликата в пиесата. Защо не опитат да го разберат без моя помощ? По времето на Шекспир е имало само текст. Всеки сам е разкривал значението. Това е единственият правилен начин да стигнеш до смисъла.

Майка се поразпали и аз направих грешка, като казах:

— Но това е литература, а не икономика. Различно е.

— Не, Одън, не е — присви тя очи. — Някога да съм те съветвала да слушаш чуждите мнения?

Този път постъпих разумно и замълчах. Донесоха вечерята и последната дума беше пак на майка.

Разговорът така и не потръгна. Майка ми се отказа да ме заприказва, поръча си втора чаша вино и подхвана безкрайна реч за академичния план, който й отнемал много време и сили. Слушах с едното ухо, кимах и бодях салатата. Приключихме с вечерята след осем и когато излязохме, дъждът беше спрял и небето беше с розови ивици.

— Любимият ти цвят — подметна майка.

Сякаш ми удари плесник. Не се въздържах и заявих раздразнено:

— Аз не обичам розово.

Майка се усмихна и разроши косата ми.

— Протестираш напразно, мила моя. Изборът ти на тоалет доказва противното.

— Нали ти казах, че е на Хайди.

— Одън, шегувам се. Макар да е нормално да се промениш, след като живееш с Хайди и всичките тези хора. Не бих могла да те запазя завинаги като мое копие или както е на немски „допелгангер“. Рано или късно ще ти се прииска „Интимна ягодка“.

— Аз просто работя там, не разбра ли?

— Не се сърди — усмихна се пак тя и отново разроши косата ми. Дръпнах се, защото снизходителното й отношение не ми допадаше. — Всички имаме малки тайни, нали?

В този миг погледнах към басейна до оградата на хотела. Там имаше само един човек с червени бански, с бяла до прозрачност кожа и с очила с черни рамки. Той четеше книга с твърди корици, която не можеше да е друго, освен „Литература“. Очите ми срещнаха очите на майка, аз отново погледнах към басейна и отвърнах:

— Да, имаме.

Тя опита да запази самообладание, но лицето й потрепна за миг. Това не ме зарадва. Всъщност не чувствах нищо.

— Сигурно трябва да се връщаш на работа — каза майка. Тонът й беше също толкова равнодушен, колкото и които говореше за книгата на баща ми — като че ли тя нямаше никакво значение, а може би дори и не съществуваше.

Когато се наведе, за да я целуна, аз не помръднах. Тя се усмихна.

— Мила моя, не се обиждай. Това е признак на слабост.

Прехапах устни, напъхах ръце дълбоко в джобовете — сякаш исках и помен да не остане от розовото яке — и си тръгнах. Ако беше друг човек, майка нямаше да ме остави да си тръгна така, но тя не продума. Последната дума беше нейна и друго не я интересуваше.

В гърлото ми заседна буца. Майка се ядоса на това, че защитавах Хайди, макар да казах само, че тя не е чак толкова куха плюс още едно-две добри неща за нея. Но за майка ми това беше достатъчно да ме причисли към „розовия щаб“. Ако не бях на нейна страна, това означаваше, че съм като Хайди. Средно положение нямаше.

Когато отворих вратата на „Клементайн“, усетих, че ще се разплача. Естер, Лиа и Маги се бяха скупчили до касата и — както винаги — обсъждаха къде да отидат. Не ми обърнаха внимание и се запътих към офиса. Двайсетина минути смятах, писах и бърсах сълзите си и накрая реших да си тръгна.

Вързах косата си с ластик и се стегнах да си придам непринуден вид, поех два пъти въздух и излязох от стаята.

— Според мен в кафенетата няма готини момчета — каза Лиа.

— Защо? — учуди се Естер.

— Просто защото не ходят там.

— Не е така. Там висят артистичните типове.

— Аз не си падам по такива.

— Е, да, ти си по студентите с брилянтин на косата.

— Не аз, а ти харесваш тия с брилянтина. За твое сведение именно артистичните типове не се къпят.

Надявах се, че са увлечени в разговора и че няма да ме забележат. Напротив — и трите се обърнаха към мен.

— Аз тръгвам. Утре ще дойда по-рано.

— Добре. Как прекара с… — понечи да ме попита Маги.

— Лиа, това за брилянтина никак не ми харесва — заяви Естер. — Твоят пилот от миналото лято да не беше с по-малко мас на главата?

— Беше с гел, моля.

— Ами то е същото.

— О, не, не е същото.

— Не съм сигурна, защото…

Спорът ме спаси от отговор на въпроса на Маги. Тя така и беше забравила за него, напълно потънала с Лиа и Естер в техния прекрасен, розов свят.

Отбих се в „Бийч Бийнс“ и си взех голямо кафе. Седнах на плажа и останах там, докато слънцето се скри. Извадих телефона и натиснах 1.

— Доктор Виктория Уест.

— Мамо, аз съм.

Пауза.

— Очаквах да ми се обадиш.

Началото не беше добро, но въпреки това попитах:

— Искаш ли утре да закусим заедно?

— О, много бих искала, но няма да мога, защото тръгвам доста рано. Това пътуване не ми се отрази добре. Бях забравила колко мразя плажовете. Всичко е толкова…

Зачаках прилагателното, тъй като то сигурно щеше да опише и мен, но майка ми не довърши изречението, смилявайки се и над плажа, и над мен. Настъпи твърде дълго мълчание и най-сетне тя добави:

— Много се радвам, че те видях. Обаждай се. Искам да зная всичко.

Бях чула същите думи и в деня, в който заминах. „Всичко“ означаваше подробности от живота на баща ми и Хайди, на които можеше да се присмива и подиграва. Аз носех розово яке и бях станала част от същия този живот.

— Ще се обаждам. Приятен път.

— Благодаря. Чао, миличка.

Буцата в гърлото ми отново заседна. Цял живот се стараех да привлека вниманието и интереса на майка си и да я откъсна за малко от работата й, колегите, студентите и брат ми. Неведнъж се бях питала дали усилията ми не са напразни. Оказа се, че инстинктът не ме лъже — не само че не можех да привлека вниманието й, а и не можех да го задържа.

Седях и гледах хората, които се разхождаха по плажа. Семейства с деца, които тичаха напред-назад досами ивицата, до която стигаха вълните. Минаваха и влюбени двойки, хванати за ръце, групи момичета, групи момчета и сърфисти, които гонеха гребена на вълните. Постепенно се смрачи, плажът опустя и светлинките на кея и на къщите зад мен заблещукаха. Мисълта за предстоящата нощ ме потискаше.

— Одън?

Обърнах се и видях Маги. Косата й се вееше на вятъра, а зад нея се полюшваха редиците лампички на крайбрежната алея.

— Всичко наред ли е? — попита Маги. — Стори ми се тъжна, когато си тръгна.

За миг видях майка си и пренебрежителния й поглед в магазина, докато оглеждаше банските, „интимната ягодка“, Маги и мен. Въпреки неодобрението й аз се чувствах добре на този необятен плаж — сякаш бях част от него. А и ми беше приятно, че не съм сама.

— А, не, не съм — отрекох аз.

Не знаех какво очаквах да ми отговори. Чувствата, които изпитвах за пръв път, бяха несъмнено познати на Маги, тъй като тя седна до мен в пълно мълчание. Не ме прегърна и не ме успокои с банални думи, които със сигурност щяха да ме отблъснат и прогонят. Тя просто седеше, разбрала преди мен, че друго не ми е необходимо.

[1] Андромеда — в митологията съпруга на Персей, който я спасил от морско чудовище. ↑

[2] „Лолита“ — световноизвестен роман на Владимир Набоков, придобил лоша слава заради сюжета си: разказвачът е описан като човек, който изпитва сексуално влечение към 12-годишната Лолита. ↑

[3] Каберне — червено вино от грозде, което се отглежда в района Бордо, Франция. ↑

[4] Персефона — древногръцка богиня, дъщеря на Деметра и Зевс. ↑

[5] Беатриче — голямата любов на Данте Алигери — италиански поет, писател и философ. ↑

[6] Севиче — латиноамериканска пикантна рецепта за приготвяне на мариновани морски дарове. ↑

8

— Установила съм, че като дъвча дъвка, огладнявам — каза Мат.

— И аз — кимна Естер. — Освен дъвка си купувам чипс или бисквити.

— Тик-такът потулва глада — обади се Лиа.

— Ама тик-така го поглъщаме, нали? — изтъкна Естер. — А дъвката я изплюваме.

— Гениална мисъл — усмихна се Маги. — Иде ми всичко да изкупя.

Бяхме в „Унмаг“ и аз не само нямах никакво желание да ги изкупя, ами се чувствах съвсем не на място. Преди майка седях сама на плажа, а сега бях в компанията на момичетата като клиент, който едва ли не умира да си напазарува.

Когато Маги седна до мен на плажа, не знаех какво да очаквам. С приятелките ми от училище говорехме най-вече за учене и уроци. На филмите по телевизията момичетата започваха да си споделят, след като пийнат докато слушат диско музика танцуват. Колкото и да бях потисната, този вид развлечения не бяха за мен. А когато Маги продума, тя отново ме изненада.

— Значи майка ти не е лесна, а?

— Нещо такова.

Маги се усмихна, пъхна ръка в чантата си и измъкна някакво списание. Ужасих се, че ще ми прочете аналогична история от живота на холивудските звезди. Смаях се, когато видях, че държи каталога на „Ю“, университета на майка. Разгърна го на страница с подвито крайче. Заглавието беше „Английската катедра и вие“. Беше тъмно и не можех да чета, но веднага видях снимката на майка ми начело на дълга маса по време на лекция.

— Откъде имаш каталога?

— Получих го с документите за кандидатстване.

— Ще учиш в „Ю“?

Тя поклати отрицателно глава и аз се смутих за нетактичния въпрос.

— Положих доста усилия, но уви… Майка ти ми се стори позната и се сетих, че е от този каталог.

— Тя е… особена. Не е лесно да си й дъщеря.

— Понякога е просто трудно — няма значение чия дъщеря си.

Седяхме и гледахме океана. От всички хора в Колби, Маги беше последният човек, с който бих предположила, че ще седя и ще си хортувам на плажа.

— Искам да ти кажа, че Джейк не представлява никакъв интерес за мен — заявих аз. — Не искам изобщо да си спомням за случилото се.

— Той има такова въздействие върху хората.

— Ако мажех да върна времето, никога не бих…

— А представяш ли си да си загубила две години от живота си с такъв като него?!

Не можех да си представя — досега не бях имала гадже, та дори и кофти човек като Джейк.

— Сигурна си го обичала.

— Обичах го. Вероятно всички минават през това.

— През кое?

— През разочарованието на първата любов, която ти разбива сърцето. Е, аз поне приключих.

Маги зарови в чантата си и измъкна опаковка от дъвка.

— Свършила се е. Хайде, отиваме да си купим.

Тя стана, изтупа пясъка от дрехите си и метна чантата си през рамо.

— Благодаря, че си поприказва с мен — усмихнах се аз.

— Ти няма ли да дойдеш?

— Къде? В „Унмаг“ ли?

— Където и да е. Ако искаш, стой тук, ама защо да си сама особено когато си скапана.

Как да й обясня, че ми харесваше да съм сама, пък дори и да се чувствах скапана. Но кой знае — може би това вече не беше така. Не успях да взема бързо решение и затова казах онова, в което бях сигурна:

— Бих пила още едно кафе.

Станах, хвърлих празната чаша в кошчето и последвах Маги по крайбрежната улица. Естер и Лиа ни чакаха на ъгъла, седнали на капака на една стара джета[1].

Маги си взе дъвка и бисквити, но се отказа от „Туизлърс“. Естер грабна пакетче слънчогледови семки и каза замислено:

— От снощи мечтая за тях, ама коефициентът им не ми харесва.

— Какъв коефициент? — учудих се аз.

— На вкус и питателност — поясни Маги. — Семките са с много нисък коефициент, за разлика от бийф джърки.

— Изобщо не мога да ви разбера — заявих аз.

— Какво не разбираш? — попита Лиа.

— Тази слабост по магазини, бонбони, семки и обсъждането на качествата им. Какъв е смисълът?

Момичетата се спогледаха.

— Ами преди да отидем някъде, се запасяваме. Ей така, за всеки случай.

— Първо — пазарът, после — авантюрата — усмихна се Маги.

Тръгнахме към касата. За мен кафето беше достатъчно, но се изкуших и грабнах две шоколадени къп кейкчета. Знаех, че са висококалорични и напълно ненужна покупка, но може би момичетата бяха прави, че ако си се запътил нанякъде, не е лошо да се запасиш с повече, отколкото се нуждаеш.

— О, пак ли тук! — въздъхна Естер.

Спряхме пред една голяма къща до плажа. Навсякъде щъкаха хора — по стълбите, на двете веранди, на пясъка, зад осветените прозорци.

— Предлагам да не влизаме, за да запазим достойнството си — добави Естер.

— Нямам намерение да го губя, а да се забавлявам — заяви Лиа и лапна няколко тик-такчета.

— Ами то е едно и също.

— Какво говориш?! Ще бъде готино. Ще видиш.

— Тези купони никога не са готини. Освен ако не искаш да те заливат с бира и някой тъпак да те хване за задника в натъпкания коридор.

Лиа се засмя.

— Снощи в клуб „Карамел“ слушах едно момиче да свири на ксилофон[2] песни за комунизма — цели десет песни. Оплаках ли се?

— Да — викнаха Маги и Естер в един глас, — и то много.

— Затова избрах тази вечер да дойдем тук. Хайде, влизаме.

Вътре гъмжеше от хора. Миришеше на одеколон, пот и бира. Запромъквахме се в тълпата и колкото по-навътре влизахме, толкова повече миришеше. От време на време някой потен младеж ме поглеждаше и се провикваше: „Как сме?“. Може би питаше мен, може би някое друго момиче. Най-сетне стигнахме до хола, където беше по-просторно, но имаше повече хора. От уредбата се дънеше музика. Десетина души танцуваха — повечето бяха момичета, заобиколени от група момчета, които го зяпаха. В кухнята имаше кег с бира и бутилки с алкохол. Странно, но имаше и два подноса със сладки; на единия — къп кейчета с глазура и розички, а на другия — лимонови, шоколадови и малинови петифури, красиво наредени върху хартиени дантелки.

Маги забеляза учудването ми и се наведе до ухото ми, за да я чуя.

— Това е къщата на Белиса. Пекарната „Най-сладките сладки“ е на родителите й.

Тя кимна към едно момиче с дълга черна коса със светли кичури. Облечена с бяла фланелка без ръкави и джинси, Белиса танцуваше с момичетата и се смееше. Червилото и беше яркочервено като розичките на къп кейкчетата.

— Да си налеем бира — предложи Лиа.

Подаде ми чашите и каза:

— Ти си най-близо.

Погледнах кега. Не знаех какво да направя и завъртях леко кранчето. Нищо не се получи. Огледах се — никой не ми обръщаше внимание. Отново го завъртях — пак нищо. Притесних се и се изчервих. Хич не ме биваше да искам помощ, за каквото и да е — особено за простите неща. Колкото и да бях учена, тъпото кранче беше новост за мен и аз не можех да налея бира.

Поех въздух и тъкмо се канех да опитам още веднъж, когато някой сложи длан върху ръката ми и натисна надолу. Бирата потече и напълни първата чаша.

— Пиенето на бира от кег вероятно спада към неизживяните неща като игрите ти навън — каза Или. Беше облечен със същото синьо яке с качулка, с което беше, когато го видях за пръв път.

— Защо, да не би да сме навън? — рязко попитах аз.

Той се огледа.

— Май не.

— Ами тогава?

— Забелязах, че реагираш така, сякаш някой те напада.

— Аз пък забелязах, че все съдиш хората.

— Да не би да се сърдиш за онова, което ти казах за карането на колело?

— Аз мога да карам колело.

— Но не можеш да наливаш бира от кег.

— Теб какво те засяга?

— Ами тук това е задължително — като купуването на повече от едно нещо в „Унмаг“.

Изненадах се приятно, че помни разговора ни до джъмп парка, но не казах нищо и тръгнах към Маги и Лиа, за да им дам бирите. Те ме гледаха с ококорени очи.

— Какво? — попитах аз, ала те замълчаха и само си размениха многозначителни погледи.

Напълних и третата чаша. Момичетата продължаваха да ме гледат странно. Отпих глътка. Бирата беше топла и изветряла. Или разглеждаше сладките. Съзнавах, че бях малко рязка с него и затова казах любезно:

— Домакините имат пекарна или нещо такова.

— Не знаех.

— Дъщеря им е ей онова момиче с бялата фланелка с яркото червило.

Или последна към танцуващите момичета.

— Аха.

Момичето тресеше коса и въртеше ханш, а плътно зад нея се беше прилепило мускулесто момче с гел на косата.

— Танцът си го бива — рекох аз.

— Ще рече?

Свих рамене. Момичето ни погледна, аз отпих от бирата и добавих:

— Понякога по-малкото означава повече. Но… въпроса вкус.

Той се усмихна, сякаш одобряваше думите ми, но това само ме подразни. Маги и Лиа ме гледаха все така озадачено.

— Това не означава, че не можеш да хапнеш от сладките — продължих аз. — Изглеждат вкусни.

— А, не, благодаря.

— Може би не знаеш как се яде къп кейк.

— Зная — усмихна се Или, — но не искам от тези. Извадих кейкчетата от чантата.

— Ето ти други. Да видим дали можеш.

— Държиш ли да ти покажа?

— Да. Трябва да знаеш. Задължително е като карането на колело.

Или махна хартиената обвивка и в този миг Маги се приближи и ме сграбчи за ръката.

— Тръгвай веднага!

Или ядеше и ни гледаше. Маги ме избута на задната веранда. Лиа вървеше пред нас.

— Бързо! — извика през рамо тя. — Дано се измъкнем навреме, че не ми се гледа цирк.

— Какъв цирк? — попитах аз.

В този миг се отвори стъклената плъзгаща се брата и пред нас застана госпожица Яркочервено червило. Зад нея стояха две от момичетата, с които танцуваше. Едната беше червенокоса, с черна рокля, а другата беше по-ниска, пълничка и руса.

— Какво става тук? — изписука госпожица Яркочервено червило с вдигнати в недоумение ръце. — Коя е тая?

Обля ме ледена пот. Маги пусна ръката ми и каза:

— Спокойно, Белиса, няма нищо.

— Нищо ли?! — Белиса направи крачка към мен и тогава забелязах сипаничавата й кожа и твърде вирнатия й нос. — Как се казваш, боклук такъв?

Не можех да повярвам на ушите си.

— Одън.

Тя присви очи.

— Одън? — Произнесе името ми така, сякаш каза скротум[3] или екскремент[4].

— Що за име е това?

— Ами…

— Хайде стига! Както каза Маги — нищо не е станало — обади се Лиа.

— Искам да зная — тя сваляше ли, или не сваляше Или?

— Не го е сваляла — убедено заяви Лиа. Червенокосата и русата се спогледаха. — Момичето не е тукашно. Не познава никого…

— И нищо тук. Нали разбираш? — добави Маги не толкова убедено.

— Видях как я гледаше Или — направо сияеше.

— Няма ли право да се усмихва? — попита Лиа. — Белиса, разбирам, че не трябваше да идваме, и затова си тръгваме. Окей?

Госпожица Яркочервено червило направи още една крачка към мен и докосна с пръст гърдите ми.

— Не зная коя си и не ме интересува, но стой далеч от моето гадже! Особено у нас. Разбра ли?!

Маги ме гледаше и кимаше усилено към вратата.

— Разбрах — отвърнах аз.

— Щом си разбрала, изчезвайте от тук! — заяви Белиса. Маги отново ме сграбчи за ръката и ме помъкна към стълбите. Стискаше ме и не ме пускаше, докато следвахме Лиа. Заобиколихме една дюна и излязохме на страничната улица, където Естер ни чакаше в колата.

— Къде беше? — избухна Лиа. — Имахме нужда от теб.

— Пак ли проблеми с достойнството?

— Изгониха ни заради Одън.

Настанихме се в колата и Лиа се обърна към мен:

— Къде ти е умът? Да флиртуваш с Или Сток пред Белиса Норуд в къщата на Белиса Норуд…

— Тя откъде да знае за тях? — защити ме Маги.

— Тя не знаеше и за връзката ти с Джейк. Но ти се ядоса, нали?!

— Не бях права. И Белиса не е права. Двамата скъсаха и Или е свободен да говори, с когото иска.

— Точно там е проблемът. Той не говори с никого. Защо говори с Одън?

— Не зная защо — най-сетне се обадих аз. — Първия път, когато го видях, караше колело. След това срещнем ли се — винаги ме заговаря.

Момичетата се спогледаха.

— Карал е колело? — учуди се Маги.

— Обикаляше по крайбрежната алея.

Маги и Лиа гледаха учудено, а Естер зави към „Унмаг“ спря и заяви:

— Налага се да хапнем нещо вкусно.

— Преди да ти разкажем за Или, ще ти разкажем за Ейб — каза Маги.

Седяхме на самия край на кея, далеч от рибарите. Чуваше се само вятърът и плисъкът на вълните.

— Ейб и Или бяха неразделни. Приятели от детската градина.

— Напълно различни — добави Естер. — Или е затворен, мълчалив, докато Ейб беше…

— Най-веселият човек на света — усмихна се Лиа.

— Такъв веселяк не си срещала. Разсмиваше всички — кимна Маги.

— Дори Или. И най-вече Или. Преди Ейб да почине, Или беше съвсем различен. Беше забавен…

— Ейб е починал? — тихо попитах аз.

Маги кимна и отвори пакетчето дъвка.

— Миналия май Ейб и Или отидоха в Броктън[5] — да участват в колоездачното шоу в „Циментовата джунгла“. Имаха спонсори от няколко години. Започнаха направо с ВМХ, после Или предпочете да се състезава на хай-пайп[6], а Ейб — на флатланд[7]. И двамата бяха много добри на урбан, защото теренът им беше познат.

Лиа забеляза недоумяващия ми поглед и се намеси:

— Маги, никой не разбира тези термини. Говори ясно и просто.

— О, извинявайте, май се увлякох. — Тя лапна дъвката и продължи:

— Ейб и Или бяха първокласни състезатели. Плащаха им, за да участват.

— На връщане от Броктън станала катастрофа. Или карал. Ейб загинал… — каза Лиа.

— Божичко!

— Бях с Джейк, когато Или се обади от болницата — рече Маги. — Той дори не можеше да говори…

— Не е било по негова вина. На кръстовището ги блъснал пиян шофьор — поясни Естер. — От тогава Или не е същият. Сякаш Ейб отнесе със себе си част от него. Или се отказа от спонсорства, от състезания, от всичко. Беше приет в „Ю“, но все отлагаше следването заради състезанията. Стана управител на магазина, но повече не се качи на колело.

— Или поне така мислехме — погледна ме Лиа.

— Видях го да кара само веднъж. Беше призори и нямаше никой.

— Интересно — отбеляза Маги.

— А Белиса? Каква е историята с Белиса?

— Станаха гаджета в гимназията. Бяха заедно, когато се случи нещастието с Ейб. След няколко месеца се разделиха. Уж тя го оставила — замисли се Лиа. — Одън, знаеш ли, че когато Белиса ме попита що за име е това, помислих, че ще започнеш да й обясняваш, и ми идеше да хукна да бягам.

— Зададе ми въпрос, защо да не й отговоря?

— Тя не искаше да й отговориш.

— Тогава защо ме пита?

— Просто се заяждаше. Не си ли попадала на ревниви момичета?

— Не.

— Е, да ти е за урок. Белиса беше побесняла. И как само ни изгони! Одън поне не й противоречи, а си тръгна с достойнство.

Може и да бях учила цял живот, но имаше още много неща, които не знаех и които можеха да са голям проблем, ако нямаше кой да ми се притече на помощ.

— Държах се глупаво. Не съм водила кой знае какъв социален живот и нямам опит в подобни ситуации — рекох аз.

— Това обяснява нещата — рече Лиа.

— Кои неща?

— Ами случая с Джейк и учудването ти, когато разбра, че хората си правят някакви заключения за теб — отвърна Маги.

— Хората сме ние — добави Лиа.

— Ясно — кимнах аз.

— Има и още нещо — обади се Естер. — Ти ни избягваше и ние смятахме, че се мислиш за нещо повече от нас. До тази вечер. Или може би не си свикнала да бъдеш в компания…

Дано беше второто, казах си аз. Макар да съзнавах, че чувството ми за превъзходство беше изиграло съществена роля.

Лиа се усмихна и каза:

— Ама ти май наистина искаше да й обясниш защо се казваш Одън.

— Като че ли Белиса Норуд се интересува от поет, който пише за политика, природа и несподелена любов — добави Маги.

— Знаеш кой е Одън? — изненадах се аз.

— Приеха ме в „Дефриз“ благодарение на есето ми върху темата за загубите в живота в неговата поезия — въздъхна Маги. — Лиа, дай ми едно тик-такче!

Бях слисана. Какъв ден само — майка се появи изневиделица, за малко не ядох бой, научих за живота на Или и за капак — Маги беше студентка в „Дефриз“. Като мен.

— Минава полунощ — ахна Естер. — Някой иска ли да го закарам?

— Аз — рече Лиа. — Така и не можах да хвана някой готин тип…

— Ще го преживееш — прегърна я Естер. — Утре ще отидем в „Бентли“ за „микрофонът е ваш“ и сто на сто ще свалиш някой зализан сладур.

— Да се надяваме. Ако не за друго, то поне да те ядосам.

— Одън, искаш ли да те закараме? — попита Маги.

— Не. Благодаря. Ще си взема още едно кафе и ще се разходя.

— Кафето не те ли държи будна през нощта? — учуди се Естер.

— Не.

Разделихме се на края на кея и аз отидох до „Унмаг“ за поредното кафе. Този път си взех и десертно блокче. Касиерката с име Уанда на баджа се прозя и попита:

— Дълга нощ, а?

— Като всички други.

Спрях на паркинга. Вятърът беше силен и топъл. По-рано тази вечер исках да остана сама, но се оказа, че имам нужда от компания. Маги дойде да си говорим и най-лесното беше да ме остави сама, но не го направи.

Обичах предизвикателствата и затова тръгнах да търся Или.

Покрай мен бавно мина полицейска кола с включено радио. После две момичета за ръка, като едното залиташе, а другото го подкрепяше. Барчетата затваряха след около час и от прозорците се носеше музика и смях. Магазините бяха тъмни. Светеше само магазинът за велосипеди.

Вдигнах ръка, за да почукам, но се поколебах. Видях сянка в синьо яке с качулка да преминава до отворената задна врата. Почуках на прозореца.

Или се обърна и ме погледна. Отбори вратата и каза:

— Предполагам, че искаш да караш колело и не можеш да чакаш до сутринта.

— Минавах и видях, че свети. Дълга нощ — вдигнах аз чашата с кафе.

— Заповядай, влез.

Или затвори и заключи вратата. Последвах го към дъното на магазина, където беше работилницата. Навсякъде имаше велосипедни части, гуми, инструменти. До едно разглобено колело се мъдреше табела с надпис Тук работи Адам. Който пипне, ще умре!.

— Седни — покани ме Или.

— Струва ми се опасно — кимнах аз към табелата.

— Не обръщай внимание на тези глупости.

Или седна на затрупаното с фактури и резервни части бюро. По него се въргаляха и празни кутии от газирани напитки.

— Значи не искаш колело.

— Не.

— А тогава защо дойде?

Според момичетата Или беше затворен и мълчалив и не разговаряше с никой, ала с мен говореше. Какво означаваше това?

— Не знам. Може би искаш да поговорим.

— За какво?

Той седеше и ме гледаше равнодушно и аз се смутих така, както се смущавах, когато майка впереше поглед в мен.

— Видях, че не си се прибрал, аз също не съм се прибирала и…

— Мисля, че се сещам за какво искаш да говорим. Маги е приказлива и ти е разказала всичко за мен.

— Извинявай за тази вечер. Не мислех, че…

— Няма за какво да се извиняваш. Благодаря за разбирането, но аз нямам нужда от него.

Кимнах и станах.

— Късно е. Ще си вървя.

Или ме погледна и ми напомни за първата ни среща, когато ми се видя като мираж.

— Искаш ли да знаеш защо говоря с теб?

— Да.

— От първия миг, когато те видях, разбрах, че си различна. Не ходеше на пръсти около мен, не показваше съжаление и не ме гледаше по онзи странен начин…

— По кой начин?

— По този, по който ме гледаш сега. Държеше се нормално. До тази вечер.

Изчервих се до уши. Същото ми казаха и момичетата преди час — до тази вечер. Спомних си за „асансьора“, с който той спря плача на Тизба, и си казах, че има толкова много различни начини да успокоиш някого.

— Аз не искам да те съжалявам — промълвих аз. — Само че малко яд на теб.

— Защо?

— Защото едва не изядох боя от Мелиса.

— Как така?

— Сякаш не видя… Нали беше там?

— Обиди ли те?

— Тя ме нарече „боклук“, докато ти си хапваше къп кейк.

— Ами нали ме почерпи?

— Откъде да знам, че животът ми е в опасност? Накратко казано — ти ме остави да се защитавам сама, което не е много възпитано.

— Нали знаеш, че Белиса не ми е приятелка.

— Нямаше да е лошо да го кажеш на нея между две хапки кейк.

Или ме изгледа и аз отново се смутих.

— Ти защо не си вкъщи посред нощ?

— Не мога да спя.

— Защо?

— Защото родителите ми се караха до късно през нощта и май ми стана навик да не мигвам нощем.

— И какво правиш, когато не караш колело?

— Чета. Обикалям с колата. Ходя в едно денонощно крайпътно заведение, което много харесвам. Тукашната „Къща на колела“ не ми допада.

— Кафето им е ужасно.

— Както и сервитьорките.

— Сякаш им заемаш масите, за които има опашка, а там е винаги празно. Трябва да посетиш моето любимо място. Работи нонстоп и предлага страхотно кафе и вкусен пай.

— Проучих на Гугъл всички заведения в околността, но освен „Къщата“ друго не открих.

— То е местна тайна.

— Местните ви загадки нямат край.

Или грабна платнената торба до бюрото, стана и каза:

— Отиваме. Край на загадката.

— Не ми прилича на ресторант.

От едната страна имаше перални, а от другата — сушилни за обществено ползване. По средата — маса за сгъване на пране, пластмасови столове и автомат за прах за пране с табела с надпис „Не работи“.

— Не съм казал, че е ресторант.

Или остави торбата, извади бутилка течен прах, натъпка дрехите в пералнята и пусна няколко монети.

— Хайде, отиваме.

Минахме по тесен коридор той почука на вратата в дъното и я отвори. Замириса приятно на кафе.

Озовах се в един друг свят — от линолеума и пералните нямаше и следа. Стените бяха тъмнолилави, осветлението приглушено. Над прозореца висеше наниз от разноцветни лампички. Имаше само няколко малки маси. Задната врата беше отворена и оттам полъхваше топъл бриз. Зад барчето стоеше мъж на средна възраст и четеше списание. Щом видя Или, той се усмихна.

— Здрасти! Очаквах, че ще дойдеш.

— Свършиха ми се ризите.

Мъжът остави списанието и потри ръце.

— Какво ще искате?

— Какво има?

— Пай с ябълки, с ревен[8] и с малиноборовинки — смес от малини и боровинки. Малко киселичък, ама много вкусен.

— Какво искаш? — обърна се Или към мен.

— Кафе.

— Само кафе ли? — попита мъжът.

— Тя не е от тук — обясни Или.

После ме погледна и добави:

— Не може да не опиташ пая.

Двамата ме гледаха очаквателно.

— Ами… ще взема от ябълковия.

— Браво на теб — усмихна се Или.

Мъжът напълни две чаши с кафе. Отряза две големи парчета пай и ни ги подаде. Пийнах от кафето — беше страхотно, а паят — божествен.

Или посочи собственика и каза:

— Клайд се отнася много сериозно към пая.

— Е, опитвам се — усмихна с той. — Може да бъде и по-вкусен.

— Магазинът за велосипеди е негов. Пералнята също. Има и още четири магазина в Колби. Клайд е истински магнат[9].

— Не бих казал. По-скоро обичам промяната и напредъка. Което не означава, че мога да правя идеален пай.

— И той като теб не може да спи — рече Или. — Отвори това място, за да има какво да прави нощем.

Клайд кимна и разгърна списание „Гурме“[10].

— Идеята за кафене беше на Или. Хрумна му, докато чакахме да спрат въртележките на пералните и пиехме кафе от термос. Така де, сигурно и други като нас биха искали да поседнат и да хапнат нещо вкусно с кафето.

— „Въртележка“ не звучи лошо — рече Или и хапна парче пай.

Или извади сгънат лист жълта хартия от портфейл си и написа „Въртележка“ на дългия списък от имена.

— Искаме да измислим ново име на магазина за велосипеди — поясни Клайд.

— Как се казва сега?

— „Магазин за колела“ — отвърна Или.

— Казваше се „Колела Клайд“, ама ураганът Беатрис отнесе табелата миналата година.

Телефонът на бара иззвъня, Клайд вдигна слушалката и излезе да говори навън. Или се обърна към мен:

— Хубаво местенце, нали?

— Чудесно! Никога нямаше да го открия, ако не ме беше довел. Другаде ще ходим ли?

Беше два и петнайсет.

Мислех, че аз съм най-голямата нощна птица, но Или ме надмина. След пералнята се качихме на стария му, натоварен с подрънкващи велосипедни части пикап. Отидохме до денонощния „Паркмарт“. Супермаркетът предлагаше хранителни продукти, хавлии, малки електроуреди. Взехме една количка и спряхме пред рафта с пуканки за микровълнова печка.

— Значи „Дефриз“ — каза Или. — И Маги ще учи там.

Кимнах.

— Тя е много умна. По тази логика и ти си много умна.

— Така е — усмихнах се аз.

— Като си толкова умна, защо не знаеш как да флиртуваш с гаджето на домакинята?

— Умна съм в учението, а не в живота.

— Белиса също не е от най-практичните. Дава си джинсите на химическо чистене.

— Сериозно?

— Да.

— Аз странях и се откъснах от социалния живот в гимназията.

— То пък един социален живот… Много неща са преувеличени.

— Говориш така, защото си бил харесван.

Или пусна в количката едно хартиено кухненско руло и продължи да я бута. Нямаше списък, но несъмнено знаеше какво му трябва. Завихме към супите, където се натъкнахме на мъж с дълго палто, който си говореше сам. Срещите с луди бяха неизбежна част от живота след полунощ. Погледнах Или и забелязах, че и той следва моите правила: не зяпай, стой надалеч и се дръж естествено.

— Защо мислиш, че съм бил харесван?

— Кой състезател като теб не е харесван.

— Е, не бях от свенливите.

Или взе няколко кутийки с доматена супа и добави:

— И какво от това?

— Аз например само зубках. Нямах много приятели и така и не се научих на много неща.

— Какви например?

— Ами как да се държа с гаджето на домакинята.

— Е, сега вече знаеш за цял живот.

— Не е само това.

— Какво друго?

Забихме към щанда с млечни продукти. Или се взираше в датите на прясното мляко, а аз го наблюдавах и си мислех, че вместо да се чувствам странно, аз бях напълно спокойна в неговата компания. Може би защото беше нощ, а тъмата на нощта изличава странностите.

— През осемнайсетте години на живота ми никога не съм преспивала у приятелка, не съм закъснявала вечер, не съм…

— … карала велосипед като другите деца?

— Защо си толкова привързан към велосипедите? — осмелих се да попитам аз.

— Това работя. Пък и карането на велосипед е част от израстването на всяко дете. Не е късно да опиташ.

Спряхме на касата и Или добави:

— Не е късно и да преспиваш у приятелки. Виж това със закъсняването го умееш. Четири часът е и си в „Паркмарт“.

— Не съм сигурна, че всичко това е много забавно и има смисъл — казах аз и хванах ябълките, които се изтърколиха на лентата пред касата.

— Защо трябва да има смисъл? Това са просто неща, които може би трябва да се изживеят.

Трябва да се изживеят. Думите му ми допаднаха. Отбихме се и в магазина за строителни материали, който отваряше призори за фирмите. Ние не представяхме фирма, но ни пуснаха. Или взе комплект гаечни ключове, кутия пирони и електрически крушки. Докато плащаше, седнах на пейката пред вратата и се загледах в изгрева. Беше почти шест и светът най-сетне се пробуждаше. Прозях се, когато седнахме в колата, и Или каза:

— Май ти се доспа.

— По това бреме се предавам.

— Ще се отбием само на още едно място.

И това място беше „Унмаг“.

— Искаш ли нещо? — попита Или.

Поклатих глава и останах да се прозявам в колата. Малка синя хонда спря на метри от нашата и от нея слезе висок мъж с панталони с цвят каки, карирана риза и очила с черни рамки. В колата имаше още някой — майка ми с вдигната коса и с любимия й черен пуловер, вързан на раменете. Имаше уморен вид. През витрината видях как Очиларко си наля кафе, взе пай и пакетче дъвка и тръгна към касата. Каква ирония! Гаджето на майка ми обичаше да пазарува.

Или излезе, прегърнал бутилка минерална вода и пакет „Доритос“. Видях как майка ми го оглежда с присвити очи — твърде дълга черна коса, поизносена фланелка, подрънкващи в ръка ключове. Знаех, че веднага го е каталогизирала: завършил гимназия, без намерение и интерес към следване, от работническата класа. Аз също бих го охарактеризирала така. Ала това беше преди. Между мен и майка ми бяха застанали една дълга нощ и немалко часове, които ни разделяха. Нищо че беше само на метри от мен.

Или се настани на шофьорското място. Може би майка ми още го гледаше. За страничния наблюдател аз бях само едно момиче, което кимна, когато Или попита дали е време да се прибирам.

[1] Джета — марка автомобил. ↑

[2] Ксилофон — музикален перкусионен (ударен) инструмент от групата на пластинковите инструменти. ↑

[3] Скротум — кожена торбичка, в която са разположени тестисите на мъжа. ↑

[4] Екскремент — изпражнение. ↑

[5] Броктън — град в САЩ, един от двата административни центъра на окръг Плимът, щата Масачузетс. ↑

[6] Хай-пайп (от англ.) — платформа от дърво, бетон, метал или сняг с извити нагоре крайни части. Използва се за състезания със скейтборд, сноуборд, ВМХ, ски и ролери. ↑

[7] Флатланд — свободен стил колоездене на ВМХ, изпълнявано върху гладка повърхност без рампи. Описва се като артистично колоездене в съчетание с танца брейк. Колоездачите изпълняват въртеливи и балансиращи движения в разнообразие от неочаквани позиции. ↑

[8] Ревен — градински зеленчук (широколистно растение от семейството на киселеца) с отлични хранителни и лечебни качества. ↑

[9] Магнат — крупен индустриалец с голямо влияние, власт и богатство. ↑

[10] Гурме (от фр.) — Ценител и познавач на добрата храна и напитки. ↑

9

— Край! Свърших!

Отворих очи и премигнах. Сънувах ли? След миг отново чух:

— Край! Край! Къде сте?

Врата се отвори и хлопна. Седнах и погледнах часовника. Четири и петнайсет следобед. Бях си легнала след шест сутринта. Отворих вратата и видях татко да се приближава към детската стая:

— Одън, познай! Най-сетне…

Хванах ръката му миг преди да завърти топката на дръжката и прошепнах:

— Не! Бебето плака много и сигурно спят с Хайди. Отвътре долиташе само шумът на изкуствените вълни.

— Не е честно! Най-сетне свърших книгата и никой не се радва.

— Браво на теб!

— Искаш ли да ти прочета последния параграф?

— Разбира се.

Отидохме в кабинета. Навсякъде имаше празни бутилки от вода, засъхнали чаши и изгризани до шушка разлагащи се ябълки.

— Готова ли си?

— Да.

Той зачете: „Сега пътеката беше по-тясна и копринените вейки се протягаха една към друга, докато вървях под дървесата. Отпред беше морето“.

Когато баща ми свърши да чете, двамата замълчахме под въздействието на думите. След няколко мига чух плач. Дано се лъжех.

— Страхотно — промълвих аз.

— Костваше ми толкова много труд. Десет години, за да стигна до тези думи. Не мога да повярвам, че приключих.

— Поздравления.

Плачът се засили. Татко стана.

— Май са се събудили. Да отидем да им кажем радостната вест.

Той стана, бързо се запъти към детската стая и отвори вратата.

— Скъпа, познай какво! Свърших книгата.

Само един поглед към Хайди беше достатъчен, за да се убедя, че това изобщо не я интересува. Беше по пижама, косата й беше провиснала, а очите зачервени. Гледаше така, сякаш ни виждаше за пръв път. Смръщената Тизба се гърчеше в ръцете й.

— Колко се радвам — успя да рече Хайди.

— Трябва да празнуваме. Отиваме на вечеря — само двамата.

— О, не зная — промълви Хайди и погледна ревящата Тизба. — Как да я оставя така…

— Изабел беше споменала, че ако решим да излезем някоя вечер, тя би стояла при бебето.

— Да, но… — Хайди мигаше объркано и приличаше на стреснат военнопленник от снимките в учебниците по история.

— Ако искаш, аз ще й се обадя. Така ще заслужи званието „кръстница“. Кажи ми номера.

— Изабел не е в града.

— О! Ами тогава Одън ще ни помогне. Нали, Одън?

Хайди ме погледна и поклати глава.

— А, не, не може да я притесняваме повече.

— Сигурен съм, че тя няма против. Само няколко часа, Одън…

За малко да се ядосам на убедеността му, но като погледнах горката Хайди, казах:

— Добре. Няма проблем.

— Утре е ден за заплатите и трябва да се изготви ведомостта — отбеляза Хайди.

— Ами тогава…

Татко често не довършваше изреченията и оставяше другите да го сторят вместо него.

— Ще я взема с мен. Ще си я приберете на връщане.

— Не зная дали е разумно да я извеждаме — промълви Хайди.

— Морският въздух ще й подейства добре — заяви татко, гушна Тизба и седна с нея на люлеещия се стол. — Както и на теб, скъпа. Хайде, вземи душ и се приготви. Ние поемаме бебето.

Хайди се обърна към мен и аз кимнах. Спря на прага за миг и погледна баща ми, който се люлееше на стола с Тизба, а тя продължаваше да плаче, без да има представа кой е този човек, който я държи. В този момент същото се отнасяше и за мен.

Очаквах татко да ми я връчи, но той я люлееше и потупваше по гръбчето. Гледах го и си мислех дали беше гушкал по същия начин мен и брат ми. Ако вярвахме на майка ми — най-вероятно не, но може би хората се променят или поне се опитват да се променят. Срещах доказателства за това всеки ден. Все пак не бях напълно убедена.

Седмица след онази нощ с Или познанията ми за нощния живот на Колби нарастваха все повече и повече. Предишните ми самотни обиколки бяха толкова досадни, но с Или всичко беше различно.

Ходехме при Клайд, пиехме кафе и ядяхме пай. Пазарувахме с лудите в „Паркмарт“ — паста за зъби, наниз от звънчета за украса и разни други дреболии. Грабвахме пица с кашкавал и газирани напитки от количката на Мохамед на крайбрежната алея. Ловяхме риба и се любувахме на фосфоресцирането на водата. След работа се разхождах с момичетата, след това се извинявах и ги оставях. Срещах се с Или в „Унмаг“ или „Бийч Бийнс“ и приключенията започваха.

— Как може да си на осемнайсет и да не си играла никога боулинг?! — учуди се той, когато отидохме в боулинг залата „Тен Пин“ в едно съседно градче.

Пейките лепнеха и гледах да не се замислям кой беше обувал обувките, които наех. Или обаче беше убеден, че всеки трябва да знае как се играе на боулинг.

— Нали ти казах, че нашите не бяха по спорта — обясних аз, стискайки листа за резултатите в ръка.

— Боулингът се играе на закрито и ти като дете, което не обича игрите навън, трябва да си истински шемет — усмихна се Или.

— Не бих казала, че са ми липсвали повечето игри навън.

Пъхнах пръсти в дупките на топката. Беше два часът сутринта и малкото посетители седяха на бара сред кълба от цигарен дим.

— Като деца клякахме и бутахме топката с две ръце — отбеляза Или.

— Не искам да клякам.

— Тогава гледай.

Или вдигна ръце, наведе се настрани и разтвори пръсти.

— Ясно?

— Да.

Вдигнах топката. Той не помръдваше. След като го изгледах, Или сви рамене и седна на лепкавата пейка.

Всяка вечер прекарвахме така — обикаляхме по цяла нощ, до изгрев-слънце. Ако бяхме заедно също толкова време през деня или в ранната вечер, щях да го опозная много по-добре. Ала нощта променяше всичко. Времето хем летеше, хем беше като застинало. Може би затова разговаряхме често за него, докато се мотаехме в магазините или пиехме кафе при Клайд, чакайки пералнята да се извърши. После обикаляхме пустите улици. Говорехме за бъдещето и за детството и как да компенсираме пропуснатото. Или смяташе, че това е възможно. Поне в моя случай.

Няколко вечери преди боулинга двамата бяхме в „Унмаг“ и пиехме сок.

— Чувала ли си, че никога не е късно да имаш щастливо детство? — попита Или.

Разбърках сока със сламката и отвърнах:

— Моето детство не е било нещастно. Просто беше много… недетско.

Добавих малко синя есенция към сока, както ме бе научил Или преди няколко вечери, и продължих:

— Родителите ми се бяха уморили от брат ми и сякаш нямаха сили и търпение да се занимават и с мен.

— Но нали си била дете.

— Да, ала те смятаха, че едва ли не мога да прескоча детството.

Или ми отправи оня поглед, изпълнен със смесица от учудване и разбиране, който беше трудно да опиша.

— У нас беше точно обратното. Децата бяха номер едно. Нашата къща беше онази къща в махалата, в която всички деца се събират да гледат анимационни филмчета, да карат колело, да строят къщурка на дървото и да преспиват.

— Чувала съм за такива домове.

— Бяхме четири деца и ходехме ту на кикбокс, ту на додж бол, а майка беше все с нас и ни готвеше вкуснотии. Пицата й е страхотна.

— Готина майка — рекох аз, докато плащахме на касата.

— Толкова е готина, че никой не иска да си тръгне от нас. Едва се отърва от по-големите ми брат и сестра. Джейк е най-малкият и е много разглезен. Ще си живее вкъщи, докато някое момиче не се окаже достатъчно глупаво, за да се омъжи за него.

Спомних си за няколкото мига на дюните с Джейк и усетих, че се изчервявам. Когато излязохме, Или продължи:

— Не исках да кажа нищо лошо. Зная, че ти и Джейк…

— Между нас няма нищо.

— По-добре да не говорим за това.

— Да.

Вървяхме към колата и мълчахме. Нощта беше гореща и ветровита. Пийнах сок и заявих:

— В моя защита искам да добавя, че нямам много опит с момчета и…

— Не се налага да ми обясняваш. Зная що за стока е брат ми. Да говорим за друго.

— И моят брат си го бива. Мотае се в Европа от няколко години. Да знаеш само какъв експерт е в харченето на парите на родителите ми…

— Не е честно от негова страна. Като се има предвид, че само той е имал детство.

Не се бях замисляла над това.

— Може би си прав, че за мен не е все още късно да имам щастливо детство.

— Точно така.

— Откъде си толкова сигурен? Да не би и на теб нещо да ти е липсвало и по-късно да си го наваксал?

— О, не. На моето детство не му липсваше нищо. Игра, игра и пак игра. Дори работата ми сега е игра.

— Имаш предвид магазина?

Той кимна.

— Работата е там, че един ден се събуждаш и установяваш, че нищо съществено и важно не ти се е случвало през всичките тези години. Спомняш си само куп тъпи истории, които ти се струват все по-тъпи и по-тъпи.

— Тогава защо ме караш да правя всичко това?

— Виж, винаги можеш да се прибереш късно или да преспиш у приятели, но има едни други неща, които май не си заслужават… Или поне така ми се струва.

Двамата стояхме в боулинг залата, аз гледах пред лъснатата писта и си представях колко дълга би ми изглеждала, ако бях дете.

— Спри да мислиш. Хайде, хвърляй — каза Или.

Направих крачка назад, метнах топката, тя полетя и се стовари… в съседната писта. После бавно, бавно се изтъркаля в улея.

— Ей, по-леко там! — извика някой от бара.

Засрамих се и се изчервих, а топката изчезна зад кеглите. Или ми я връчи отново.

— Отказвам се. Не мога.

— Това беше първи опит. Да не би да се надяваше, че ще събориш кеглите?

Всъщност точно това си мислех или по-точно се надявах. Или нагласи пръстите ми в дупките на топката и настоя:

— Опитай пак. Не стискай топката толкова дълго!

Той седна на пейката, аз поех въздух и си казах, че това е само една игра. Пристъпих и хвърлих топката. Тя закриволичи едва-едва и удари две кегли вдясно.

— Видя ли? Така се започва — похвали ме Или.

Изиграхме две игри. Или събаряше с лекота кеглите, а аз се стараех поне да не улучвам улея. Улучех ли някоя кегла, ме обземаше радост и когато си тръгнахме, погледнах листчето с резултатите.

— Документацията е важна — обясних аз и го пъхнах в джоба си, а Или се усмихна и кимна.

Паркингът лъщеше от преминалия дъжд.

— Зачертаваме „късно прибиране“, „изгонване от купон“, „боулинг“… Какво друго остава на списъка? — попита Или.

— Ти какво друго си правил за осемнайсет години?

— Както спомена, аз едва ли съм бил най-добрият пример.

— Защо?

— Съжалявам за някои неща. Пък и съм момче. Момчетата са различни: замеряш се с храна, разбиваш, чупят, пускат фойерверки…

— Момичетата също могат да пускат фойерверки.

Качихме се в колата ми и тръгнахме. Или помълча и каза:

— Могат, но са достатъчно разумни да не го правят. Ако ще гърмиш фойерверки, прави го без мен.

— Страх ли те е?

— Не. Вече съм го правил. Дори бях в полицията заради това. Уважавам стремлението ти, но…

— Какво стремление?

— Като това във „Властелинът на пръстените“[1], „Междузвездни войни“[2] — ти си устремена да намериш нещо, което си загубила, или от което имаш нужда. Назови го както искаш, назови го стремление към „нещо като нищо“. Смятам, че постъпваш правилно. Само да е в разумни граници.

Светлината на светофара се смени от червена на зелена, но аз не продължих, а попитах учудено:

— „Нещо като нищо“ ли?

— Не си ли чувала този израз?

— Не.

— Ти май имаш доста да наваксваш.

В главата ми нахлуха хиляди въпроси. Човек може да прекарва дните си по най-различни начини — кои добри, кои лоши, но ако имаш възможност да наваксаш пропуснатото, защо да не го сториш? Може да се окаже „нещо като нищо“ и какво от това? Стига да е в границите на разумното.

— Интересен тоалет — рече Маги.

Тизба беше в количката и мълчеше с ококорени очи.

— Не го ли харесваш? — учудих се аз.

Лиа се наведе и огледа бебето.

— Хайди ли я издокара така?

— Не, аз. Виж колко е сладка!

— Бебе в черно? Кой облича бебе в черно?

Преди да излезем, прерових дрешките на Тизба, за да я преоблека, но всичките бяха розови. На дъното намерих черна камизолка и яркозелени панталонки. Според мен Тизба изглеждаше чудесно в тях, но съдейки по погледа на Хайди, преди да излезем, а и по озадачените погледи на приятелките ми, може би грешах.

— Всички ли момичета трябва да са в розово? — попитах аз.

— Не — отвърна Лиа, — но не трябва да са облечени и като шофьори на камион.

— Тя не е облечена като шофьор.

— Е, добре. Облечена е като строителен работник.

— Защото не е в розово ли?

— Тизба е бебе. На бебетата подхождат пастелни цветове.

— Така е според обществото. Същото това общество, което диктува, че момиченцата трябва да са сладки и да слушкат и така ги лишава от самочувствие. Какъв е резултатът? Анорексии[3], примирение със семеен и сексуален тормоз, склонност към наркомания.

— И розовата камизолка насърчава всичко това? — все така се чудеше Лиа.

Тизба захленчи и се размърда.

— Май огладня — рече Естер.

— Детето няма самочувствие — промърмори Лиа. Направих се, че не чувам, гушнах Тизба с гръб към мен и клекнах няколко пъти. След третия път тя се умълча.

— Гледай ти! — възкликна Маги.

— Казва се „асансьор“ и винаги помага.

Естер присви очи, огледа Тизба и заключи:

— Одън е права. Черното не й стои толкова лошо. Има радикално въздействие.

— И съответства на вкуса ти — усмихна се Лиа.

— Моята фланелка е тъмносиня, не е черна — възрази Естер.

Лиа се обърна към мен.

— Тя така говореше и докато беше в готическия си период, когато ходеше само в черно.

— Дори червилото й беше черно — добави Маги.

Естер въздъхна.

— Беше временно. Мина и отмина. Като че ли вие двете не сте съжалявали за нещо, което сте правили в гимназията.

— Веднага ти отговарям. Джейк Сток — каза Маги.

— Лиа пък се изруси заради Джо Паркър.

— А това не трябва да прави никое червенокосо момиче. Още ме втриса, като си спомня — въздъхна Лиа.

Аз продължих с „асансьора“ и Тизба кротуваше.

— Да не повярваш, че всички сме били такива мънички — рече Маги.

— О, да — кимна Лиа и стисна ръчичката на Тизба. — Самата чистота и наивност. Перфектно създание.

Естер се наведе към бебето и пошепна:

— Не се увличай по готическата мода, че цял живот ще ти се подиграват. Също така помни, че пиърсинг на носа не отива на всекиго.

— И не се променяй заради гаджето си — добави Лиа. — Ако е свестен, ще те хареса такава, каквато си.

— А когато се премяташ с колело, бъди винаги с каска — заяви Маги.

Тизба гледаше и равнодушно слушаше съветите. Усещах уханието й на мляко и бебешки шампоан.

— Хайде, Одън, чакаме някоя мъдрост и от теб — подкани ме Лиа.

— Не флиртувай с гаджето на домакинята и не отговаряй на въпроса „Що за име е това?“.

— Тизба със сигурност ще я питат за името й.

Маги помисли и пошушна на бебето:

— Стой надалече от готини момчета на колело, че ще ти разбият сърцето. Лесно с да се каже, нали? — погледна ме тя.

Учудих се, че знаеше за мен и Или. Не бях казала на никого, за да не си помислят, че между нас има нещо. Така де, след като се мотаехме по цяла нощ заедно…

— Маги, стига вече с тоя Джейк! — възмути се Лиа.

— Нямах предвид Джейк.

В този миг се чу силен трясък Адам се беше блъснал във вратата и стоеше на прага, разтърквайки ръката си.

— Така и не запомни, че се дърпа, за да се отвори — ядоса се Лиа.

— Ето ме и мен. С гръм и трясък — заяви той, без ни най-малко да се притеснява, че се беше изложил. — Важно съобщение!

Лиа изгледа найлоновата торба, която носеше.

— Да не би пак да продаваш бонбони, за да събираш пари за клуба по математика?

— Това беше в осми клас.

— Казвай какво е съобщението — заинтересува се Маги.

— Хотдог купон — Адам извади големия пакет от торбата. — Веднага след работа у нас. Първото парти за лятото. Донесете си подправки.

— Без мен — обади се Естер. — Аз съм вегетарианка.

— Няма проблем. Имаме и тофу[4] хотдози.

— Тоалетната чиста ли ще бъде?

— Че кога не е била?

— Никога не е била — в един глас отвърнаха Лиа, Маги и Естер.

— Ще я лъсна с белина.

— Откога не сме правили хотдогов купон… Какъв е случаят? — попита Маги.

— Настаняването ни с Уолъс в новата квартира. Пък и отдавна не сме се събирали. Крайно време е.

— Или ще дойде ли?

— Поканен е.

Маги се обърна към мен:

— Сбирките с хотдог бяха специалитет на Ейб. Ходехме всяка събота при него и Или. Пиршества с хотдог. Гарнитура с боб и чипс и сладолед на пръчка за десерт. Ейб казваше, че това е идеалното лятно меню. С Или пазаруваха на едро в „Паркмарт“, така че бяха винаги готови с продуктите.

— Казвахме му ИХП. Импровизирано хотдог парти — поясни Естер.

Адам направи смешна физиономия на Тизба и я погъделичка по коремчето. Тя се беше умълчала благодарение на „асансьора“.

— Ти си още мъничка за ИХП, но каките да заповядат след работа у нас. До скоро!

Адам излезе и Лиа изгледа Маги.

— Заради теб сега ще трябва и ние да ядем хотдози.

— Защо заради мен?

— Аз няма да дойда — заяви Лиа и извади няколко банкноти от чекмеджето на касата. — Лятото се преполови и ние все така се мотаем с приятелите си от първи клас. Да се смееш ли, да плачеш ли…

— Може да има и непознати момчета у Адам — обади се Естер — След като ще има тофу, всичко е възможно.

— Да не вярваш — въздъхна Лиа.

Започнах да преглеждам сметките, като с един крах клатех количката на Тизба. Мен непознати момчета не ме интересуваха. Интересуваше ме само едно момче, за когото мислех все повече и повече. Какво ли щяхме да правим по-късно тази нощ? Купонът у Адам сигурно щеше да е много весел и би могло да го причисля към списъка на неизживените стремления, но с тофу или не аз нямаше за какво да ходя, ако Или не беше там.

В осем и половина татко и Хайди дойдоха да вземат Тизба. Момичетата запищяха, когато видяха Хайди:

— Страхотно изглеждаш… Колко си отслабнала? — зарадва й се Маги.

— Само дето нищо не би ми станало от всичките дрехи тук. Виж, ако има пончо… — засмя се Хайди.

— Не, изглеждаш супер — прекъсна я Естер.

— Тизба е толкова сладка! — ахна Лиа. — Много хубаво име сте й избрали.

— Нали? — доволно рече татко. — Внушително име, с характер.

— Макар че съдбата на Тизба е трагична — да умре за любимия и душата й да разцъфне в клоните на черницата… — отбеляза Маги.

Татко несъмнено се слиса от познанията на Маги.

— Откъде знаеш за Тизба?

— В часовете по класика учехме за женските образи в митологията.

— Тя не е ли героиня на Шекспир? — попита Хайди.

— Шекспир е откраднал историята на Тизба и я използвал като фарс. Съдбата й наистина е тъжна.

— Маги е експерт по трагедиите — усмихна се Лиа.

Хайди почука на вратата на офиса и подаде глава. Тизба дремеше в количката.

— Не мога да повярвам, че кротува.

— Имаше и плач. Хубаво ли прекарахте?

— Да. Добре, че отидохме. Поводът си заслужава. Баща ти не вдигна глава през последните няколко седмици.

— И на теб не ти е лесно — кимнах към Тизба аз.

— Добре, че ми помагаш. Не помня откога не бяхме излизали с баща ти.

— Няма проблем.

— Много съм ти благодарна. Е, ще тръгваме. По-бързо да измъквам баща ти, че магазинът му действа на нервите. Най-вече розовият цвят. Представяш ли си?

Представях си, но замълчах.

В следващите два часа се съсредоточих върху сметките и не обръщах внимание на разговорите с клиентите в магазина, на дебата за купона (Маги искаше да отидат, Лиа не искаше, а Естер се колебаеше), та дори и на танца в девет часа (рокендрол на Елвис). В десет заключих сейфа излязох с момичетата на разходка както всяка вечер, преди да се срещна с Или.

— Да отидем поне за малко — предложи Маги.

— Одън, ти какво мислиш? — попита Лиа.

— Аз ще…

Смятах да кажа, че ще се прибера или че имам някаква работа, но зърнах Или на пейката пред магазина. Белиса стоеше пред него с ръце в джобовете на джинсите. Не беше наконтена като на купона у тях. Беше със синя фланелка без ръкави и вързан на кръста пуловер. Изглеждаше много по-хубава. Отново доказателство за това, че понякога по-малкото означава повече. Тя говореше, а той слушаше с наведена глава. По едно време я погледна и кимна. Тя седна до него и склони глава на рамото му със затворени очи.

— Одън? — Лиа забеляза, че съм смутена, и проследи погледа ми, но в този миг група момчета застанаха между нас и магазина на Или и тя не видя Или и Белиса.

— Аз съм „за“. Да отидем.

Уолъс живееше на долния етаж на една зелена къща на две преки от плажа. В двора имаше само туфи трева, на страничната веранда се мъдреше пералня, а над гаража висеше табела с надпис Сантиментално пътешествие.

— Що за име е това? — попитах аз.

Вървяхме по алеята към къщата, натоварени с кетчуп, горчица, майонеза и шоколадов сироп от „Унмаг“.

— Измишльотина на хазяите. Къщите покрай океана обикновено имат имена — отвърна Маги. — Предишната къща, в която живееше Уолъс, се казваше „Гларуски писък“.

— Пълен ужас — рече Естер. — Маг, помниш ли онази дупка на Четвърта улица, в която живееха Или и Ейб? Как се казваше…

— „Летен романс“, в който нямаше нито романтично. Мизерна дупка.

Адам застана на прага с голяма кухненска ръкавица на ръката:

— Без обиди, моля! Още не сте влезли.

— Говорим за друго място. Тук си е… супер.

За супер не можеше да става и дума. Холът беше малък и натъпкан със стари мебели: диван с карирана дамаска, фотьойл на райета, очукана масичка с петна от чаши. Бяха се постарали да придадат по-приятен вид на обстановката, тъй като на барчето димеше ароматна свещ, а на масичката имаше купа с фъстъци. Адам забеляза, че оглеждам хола, и каза:

— Декорът е от значение, нали?

— Стига да не мирише на бира — рече Лиа.

— Искаш ли една? — провикна се Уолъс от кухнята.

— Не.

Той влезе в хола с опаковка от дванайсет бири и ги раздаде. Поколебах се, но взех една.

— Подложките са в ъгъла на масичката — обърна се Адам към Лиа.

— Моля? За какво са ни? Масата е цялата в петна.

— Ако нещо е скапано, това не означава, че трябва да го доскапем, нали?

— Адам, става дума за стара маса, а не за стар човек.

Естер се засмя. Маги се пресегна и сложи подложка под бирата си. Адам грабна фотоапарата и заяви:

— Време е за снимка. Това е първото ни хотдог парти.

Всички Вдигнаха ръце и закриха лицата си.

— Не, не, не! — извика Маги.

— Боже господи! — изохка Уолъс.

Адам свали апарата.

— Защо никога не искате да се снимате?

— Заради уговорката ни — отвърна Уолъс.

— Каква уговорка? — попитах аз.

Маги погледна през пръсти и каза:

— Последните две години Адам беше фотографът на училищния албум. Не спря да снима.

— Какво да правя? Нали някой трябваше да снима. Имах само един помощник.

— Уговорихме се да спреш да снимаш след края на учебната година.

— И повече никакви снимки! — добави Маги.

— Ни-ко-га! — повиши тон Лиа.

Адам остави фотоапарата и погледна тъжно.

— Добре. Но когато остареете и ви стане мъчно за това лято, ще ви се прииска да имате снимки за спомен.

— Имаме предостатъчно — заяви Маги. — Цял училищен албум.

— Това беше преди, а сега е… сега.

— Така е — намеси се Лиа. — Но от това „сега“ няма да има снимки. — Тя отпи от бирата (без подложка) и попита: — Кой още ще дойде?

— Вечното присъствие — тръшна се Уолъс на фотьойла. — Момчетата от магазина, няколко приятели от колоездачния парк, готиното момиче от „Джъмбо Смути“ и…

— Ей, дано имате бира, че така ми се порка — чу се глас от стълбите пред къщата.

Джейк Сток — със загорял тен и черна, опъната фланелка — влезе в хола и замълча, тъй като ме видя да седя до Маги на дивана. Веднага се отправи към кухнята, а аз погледнах към Маги, но тя не отлепи очи от бирата си (върху подложката). Лиа се наведе към нея и предложи: — Дали да не отидем в някой клуб? Нови момчета, нови забавления…

Адам съобщи, че е готов с грила и който иска, може да си вземе хотдог.

— Идвам — извика Маги и се запъти към верандата, като подмина Джейк, който миришеше свещта на бара.

След час бях изяла два тофу хотдога и бях изпила цяла бира. Не спирах да полагам усилия да участвам в разговора, но мислех единствено за Или и Белиса. Минаваше полунощ. По това време обикновено си тръгвах с Или от „Клайд“ Не зная на какво се надявах. Няколкото нощи, прекарани в разходки и приказки, не означаваха нищо.

Телефонът ми звънна и побързах да го вдигна, като реших, че е Или, но само след миг се сетих, че той няма номера ми. Беше брат ми, който също не спираше да ме озадачава.

— Од, познай къде съм!

Никога не улучвах с предположенията и затова казах:

— Нямам представа.

— При мама.

Счу ми се, че каза Рома, но не бях сигурна и когато повтори „при мама“, осъзнах, че не е в Италия, а само на триста километра от тук.

— Пристигнах преди два часа. Замаян съм от разликата във времето. Ти къде си?

— На купон.

— Нима?

Брат ми не можеше да повярва. Аз също не бих повярвала преди няколко седмици.

— А теб какво те върна у дома?

— Не питай какво, а кой.

— Е, кой?

— От, влюбен съм.

— Така ли? — попитах аз и се загледах в мушичките, които се въртяха и бръмчаха около уличната лампа.

— Нямаш представа колко я обичам. Взех първия самолет и я последвах.

— И коя е тя?

— Казва се Лора. Страхотна е! Срещнах я в един туристически хотел в Севиля[5]. Бях там за тридневния слаш-рейв[6] фестивал, а тя — на конференция по генетика. Од, Лора завършва „Ю“ — от всички университети в света… Събуди ме в библиотеката, където бях заспал — хъркал съм и съм й пречел да чете. Ще го разказваме и на внуците си.

— Холис, шегуваш ли се? Що за история е това?

— Говоря истината. Ето ти доказателство.

Телефонът запращя и след миг чух гласа на майка:

— Да, Одън, истина е. Брат ти е влюбен и е в моята кухня.

— Невероятно — учудих се аз.

Холис грабна телефона и аз попитах:

— Колко време ще останеш при мама?

— С Лора търсим апартамент. Ще се запиша в университета, но преди това искам да дойдем при теб — да я запозная с татко, Хайди и бебчето. Кажи им за нас, моля те!

— Ще им кажа. Радвам се, че ще се видим.

— И аз. До скоро!

Затворих телефона. След като видях Или с Белиса и след този разговор с брат ми, не исках нищо друго, освен да се прибера и да си легна. Да се завия презглава и да се събудя, когато мракът свърши.

Всички бяха на задната веранда. Адам и Маги бърбореха до грила, Лиа и Естер седяха на перилата, Уолъс отварящ кутийка с боб, а Джейк се беше настанил на ръждясалия шезлонг и говореше на Адам:

— Не се учудвам, че не дойде. Никъде не ходи след катастрофата.

— Измина вече година. Трябва да започне да излиза.

— Може и да излиза, ама не с теб — обади се Маги.

— А с кого? С Белиса ли? А, не, там вече няма нищо. От месеци — заяви Уолъс — Тази вечер му каза, че си има ново гадже. Някакъв студент от „Ю“, който работи през лятото в барчето на „Кадилак“.

— Ти пък откъде знаеш? — попита Лиа.

— Бях до вратата и проверявах гумите на велосипедите под наем.

— Уолъс, ти си голяма клюкарка — възмути се Адам.

— Не в женски род, моля! — коригира го Естер.

— Е, така се казва — усмихна се Адам. — А Маги може и да е права, защото Или каза, че имал някаква работа и не можел да дойде.

— Каква работа нощем? — учуди се Лиа.

— Зная ли… — вдигна рамене Адам.

Бързо отворих чекмеджетата на шкафа в кухнята и в третото открих телефонния указател на Колби. Звъннах в пералнята и Клайд вдигна телефона.

— Здрасти! Одън е. Или да е там?

— Да. Един момент.

Само след миг чух гласа на Или:

— Изпускаш най-вкусния ябълков пай на света.

— Замъкнаха ме да ям хотдог. Жертвах се в името на стремлението по пропуснатите неща.

Замълчахме. Бях смутена, макар че нямаше сериозна причина. След малко Или каза:

— Предполагам, че Адам е на грила.

Погледнах към верандата.

— Точно така.

— Лиа и Естер спорят дали да си тръгнат, или не.

Момичетата размахваха ръце и разговаряха оживено.

— Откъде знаеш?

— А брат ми се е похвалил с женските си завоевания и след третата бира дреме… Сам.

Надникнах и видях, че Джейк се излежава с притворени очи на шезлонга.

— Бил си и ясновидец.

— О, не. Не съм. Искаш ли да мина да те взема?

— Да — тутакси отвърнах аз.

— Ще дойда в десет.

Всички бяхме на верандата. Лиа малко заваляше думите, докато обясняваше на Маги:

— Дойдох, защото се надявах, че ще отидем някъде другаде след това.

— Вече е много късно да ходим, където и да е.

— Ти това и искаше. Дойдохме, напи ме и…

— Ти сама се напи — прекъсна я Адам.

— … и ето ни тук — довърши Лиа. — Какво стана със страхотното лято преди следването? Нали трябваше да го ударим на живот, нали трябваше да имаме хубави спомени?

— Най-прекрасните спомени — добавих аз.

— Точно така. Какво стана с тях?

Всички замълчаха. Предположих, че са се замислили над този въпрос, но всъщност Или беше дошъл и стоеше зад мен на прага на вратата.

— Мен не ме питайте — каза той. — Аз дойдох, защото ми се яде хотдог.

— Няма проблем — зарадва се Адам, пъхна хотдог в хлебчето и му го подаде. — Имаме колкото искаш. Заповядай.

— Благодаря.

— Предлагаме и боб, и чипс, и сладоледи на пръчка.

— Или, как върби бизнесът? — прекъсна го Маги. — Измислихте ли име на магазина?

— Още го обсъждаме.

— На мен ми харесва „Банда на колела“ — рече Адам.

— Звучи ми като име на поп група — заяви Уолъс.

— При това на скапана поп група — каза Лиа.

— По-добре е от „Велосипедна слава“.

— И защо?

— Защото звучи старомодно.

— Трябва ни име, което да грабва — обади се Джейк, когото мислехме за заспал.

— Като какво например? — заинтересува се Или.

— „Стихийни колела“ или „Убийствени колела“.

— Как може магазин за велосипеди да се казва така?! — възмути се Адам.

— Какво имаш против?

— Хората идват тук на почивка и едва ли ще им допаднат думи като „стихии“, „убийства“ и „катастрофи“, ако решат да покарат велосипед.

Адам тутакси осъзна какво е казал и сведе смутено очи. Всички замълчаха. Маги и Естер се спогледаха, а Или не помръдваше. Ако не бях аз, той нямаше да е тук и нямаш да присъства на всичко това. Чудех се какво да направя, че да сменя темата, и изведнъж погледът ми попадна на отворената кутийка с боб. Загребах шепа и замерих Или. Бобът го улучи в челото. Всички ахнаха, а Или премигна и обърса лицето си с ръка.

— Сега ще видиш ти — рече той, грабна кутийката и я изсипа върху главата ми. Сосът потече в очите ми, а аз се пресегнах и хвърлих близката чиния с недоизяден хотдог към него.

— Ама какво правите? — слиса се Адам, докато Или ме замеряше с хлебчета.

Хукнах да бягам и пътьом грабнах пакет „Чийтос“.

— Остави ги! — извика Адам. — Това ми е закуската…

— Ето ти закуска — засмя се Маги и го замери с шепа зелена салата. После грабна още една и я хвърли по учудената Лиа.

Лиа погледна блузата си и раздруса кутийка бира, преди да я отвори.

— Не знаеш какво ти се пише, Маг…

Маги изписка и хукна. Адам и Уолъс се замеряха с фъстъци, а Естер се криеше с ръце на главата зад задрямалия със зеле по лицето Джейк. Аз хвърлях чипс по Или и се навеждах, за да избегна сладоледите, които хвърчаха към мен. Застанах с гръб към хладилника и вдигнах ръце.

— Почивка! Стига толкова!

— В боя с храна няма почивки — заяви Или и ме замери с разтопено късче сладолед.

— И как свършват?

— Онзи, чиито припаси свършат, се предава.

— Аз не обичам да се предавам.

— Никой не обича, но понякога човек просто губи.

Бяхме целите омазани с какво ли не — боб в косите, чипс и сладолед по дрехите. Кой знае защо, но точно в този миг можах да изрека онова, което отдавна се канех да му кажа.

— Много съжалявам за твоя приятел.

Или кимна.

Отвън пищяха и се гонеха, а в кухнята бяхме само двамата. Не оставахме за пръв път насаме и все пак този миг промени всичко — не самите нас, а чувствата, които изпитвахме един към друг.

Гледах Или, а той не сваляше очи от мен. За малко да протегна ръка и да оправя косата на челото му. Едва ли не почувствах как ръцете му ме прегръщат.

Вратата се отвори с трясък и Адам застана с фотоапарата пред нас.

— Зе-ле!

Надали щях някога да видя тази снимка, но дори и да я видех, тя не би могла да отрази чувствата ми. Поне имах подходяща синя рамка с надпис Най-прекрасните спомени!.

[1] „Властелинът на пръстените“ — епичен фентъзи-роман от Джон Толкин. ↑

[2] „Междузвездни войни“ — филмова космическа поредица на американския режисьор Джордж Лукас, създадена през 70-те години на XX. ↑

[3] Анорексия — медицински симптом, характеризиращ се с понижено усещане за апетит. ↑

[4] Тофу — соево сирене, пълноценен източник на протеини. ↑

[5] Севиля — град в Южна Испания. ↑

[6] Рейв (от англ.) — партита (основно през 80-те и 90-те години на ХХ век, които включват електронна музика и неоново осветление. ↑

10

— Кройка „буткът“ или „бойфренд“?

— Кои стоят по-добре?

— Зависи как искаш да изглежда дупето ти.

Въздъхнах и пъхнах документацията в сейфа. Харесвах Маги, но все още ми беше трудно да свикна с тези умувания върху библията на джинсите и разни други женски съвети.

— „Буткът“ дава хубава линия чак до глезена — заяви тя, когато клиентката излезе от пробната.

— Линията е важна, за да прикрием едно — друго.

— Разбирам. Пробвайте „бойфренд“ и ще направим сравнение.

Естер влезе в офиса и мълчаливо седна на стола до мен. Маги се появи на вратата с телефона в ръка и с ококорени очи.

— Току-що видях съобщението ти, че Хилди я няма вече.

Естер кимна.

— Не мога да повярвам… — рече Маги. — И не искам… Тя беше част от нас.

Отворих уста да изкажа съболезнования, но Естер каза:

— Зная, Маг. Хилди беше прекрасна кола.

— За кола ли става дума? — учудих се аз.

— Да. Най-страхотната джета. Хилди беше нашият единствен и верен превозвач в гимназията. Обичахме я като приятелка — поясни Маги.

— Купих я за триста долари на повече от сто хиляди километра, но не ни изостави — добави Естер.

— Май си забравила, че се изложи на магистралата, когато отивахме в „Света на гофретите“.

— Как може да си спомняш за това точно сега?!

— Имаш право, извинявай — кимна Маги и се върна при клиентката в пробната.

Жената смяташе, че глезените й изглеждат дебели в джинсите и се колебаеше в избора си.

— Свикнала сте с кройка „флеър“, затова — успокои я Маги. — Тези ви стоят много добре на бедрата.

— И какво ще правиш сега без кола? — попитах Естер.

— Ще трябва да си купя със спестените пари, които не са достатъчно.

— Вземи заем.

— И как ще го изплащам? Стига ми заемът за следването.

Маги обясняваше на клиентката, че намирането на джинси е дълъг процес и трябва сам да почувстваш кой модел е за теб. След малко дойде и попита Естер:

— Ще вземеш ли заем?

— Ще ми стане много заедно с другия за следването — повтори Естер. — Май ще прибягна до спестовния фонд, който ми е от баба и дядо.

— Това не е разумно.

— Не иска да има още задължения — обадих се аз.

Клиентката се провикна от пробната:

— Защо ми се струва, че краката ми приличат на салами?

Маги завъртя очи и отвърна:

— Пробвайте „буткъта“ с лъскавите джобове. Ей сега идвам.

— Как ще ги връща после? — продължих аз.

— Така е, но колата не е лукс, а необходимост. Вместо да ликвидира фонда от баба си и дядо си, ще бъде по-добре да вземе заем от местното кредитно бюро. Сега процентът е около 5,99. По-добре си запази фонда, за да вземеш един ден пълната му пазарна цена.

Гледах Маги и се чудех. Що за момиче беше тя? Клиентката отново се провикна:

— А тези?

Маги хвърли поглед към магазина, усмихна се и плесна с ръце.

— Е, това е друга работа.

— Това са моите джинси.

До вечерта мислех за Маги. Когато затваряхме, я попитах:

— Откъде си наясно с тези финансови тънкости?

— Още от времето, когато бях луда по колоезденето. Майка беше против и се налагаше сама да финансирам велосипедите и екипите си.

— Браво на теб.

— Е, майка не мислеше така. Тя искаше да участвам в бала на дебютантките или в модни ревюта, вместо да ходя по състезания с разни момчетии. Питах я защо да не правя и двете? Кой е казал, че не можеш да си и умна, и красива, че трябва да си или само спортистка, или само… модистка? В живота не трябва да има или-или, защото можем много повече.

— Напълно съм съгласна — кимнах аз.

Маги се усмихна.

— Отивам да подредя джинсите, че преровихме целия куп, ама си заслужаваше — дупето й изглеждаше страхотно в тях.

— Не се съмнявам — рекох аз и се замислих за наложеното или-или от майка, с което винаги се съобразявах. Всъщност едно момиче може да знае както за заемите с лихви и за моделите джинси, така и за колоезденето и за розовите тоалети. Да не се ограничава, а да се интересува и да знае всичко.

Следващите няколко седмици всичко вървеше по график. Сутрин спях, вечер работех, а нощем скитах с Или.

Всяка вечер се срещахме в „Унмаг“, взимахме си кафе и нещо за хапване. Опитвахме пая на Клайд и точка по точка действахме за наваксване на пропуснатото.

Една вечер спряхме пред „Талихоу“ — любимия клуб на Лиа. На неоновата табела пишеше Наздраве с маргарита!

— Посещението на клуб е задължително и е важен, преломен момент. Ще получиш допълнителни точки, ако клубът е кофти — каза Или.

— Налага ли се да влезем? Мен няма да ме пуснат.

— Ще те пуснат.

Той ме хвана за ръка и ме поведе. Сякаш бях пронизана от ток — това беше първият ни физически допир. Дланта му като че ли винаги ме беше докосвала: изобщо не се смутих и в миг го почувствах много близък.

— Привет — каза Или на мъжа на входа.

— Имаш ли документ за самоличност?

Или му подаде шофьорската си книжка.

Мъжът я погледна и попита:

— А момичето?

— Забравила я е, но аз гарантирам за нея.

— Тук гаранциите не важат.

— Може би иде направиш изключение?

— Не може без документ.

— Е, тогава да си ходим — тихо рекох аз.

Или не се предаваше.

— Ние няма да пием и ще стоим само пет минути.

— Не може да влезе, ако няма документ — ядосано повтори мъжът.

— Ами ако ти кажа, че това е част от план с неизпълнени точки?

Мъжът го погледна озадачено.

— Какви точки?

— Тя не е ходила на купони, на абитуриентски бал, никъде. Никакъв социален живот. — Мъжът ме погледна и аз се опитах да си придам вид на паднала от луната. — Затова изпълняваме плана точка по точка и близането в клуб е една от тях.

— Точно в „Талихоу“?

— Не. Просто посещение в клуб. Без пиене, без седене, само посещение.

— Добре. Пет минути и далеч от бара!

— И четири стигат.

Мъжът сложи печат на ръката ми и на ръката на Или, който ме помъкна в тъмния коридор.

— Не мога да повярвам, че успя — казах аз.

— Всеки би проявил разбиране към тежкото ти положение.

Музиката гърмеше. На дансинга танцуваха момичета с тесни блузи и с бутилки бира в ръце и спортно облечени момчета със загорели от слънцето лица.

— Голяма лудница — извиках в ухото на Или, но той или не ме чу, или се престори, че не чува.

Беше задушно, отвсякъде лъхаше на парфюм и на дим, настъпвах чантите на пулсиращия под и следвах Или сред тълпата от лъщящи от гел коси.

— Последен танц — чу се глас по микрофона. — Всички на дансинга! Утрото дойде.

Пуснаха бавна песен. Някои си тръгнаха, други се прегърнаха и затанцуваха. Или ме придърпа към центъра на дансинга.

— Не зная дали… — подхванах аз.

— Защо не? Имаме още две минути.

Той сложи ръце на кръста ми, аз се усмихнах и — без да усетя — се отпуснах. Сключих пръсти около врата му, пристъпвайки в ритъм.

— Толкова е странно — огледах се аз.

— Заслужава си да се види, но само веднъж.

Точно тогава — в средата на дансинга и на нощта — Или ме целуна. Не беше така, както си го бях представял! Беше една идеална целувка.

Песента свърши. Склоних глава на гърдите му. Диджеят беше прав — утрото беше настъпило и с него — един хубав, нов ден.

Когато се събудих на обяд, в къщата беше тихо: не се чуваше никакъв плач, никакви изкуствени вълни. Запътих се към банята и чух татко да говори по телефона.

— Разбира се, че ще дойда. Ще донеса и книгата. Хайде, до скоро.

Той беше в кухнята и сновеше насам-натам. Хайди седеше до масата с Изби на ръце.

— Това е голям шанс. Ще има много важни хора, ще завържа контакти — каза татко.

— Нямаш много време. Нали е тази вечер? — попита Хайди.

— Има няколко полета. Отивам и се връщам.

Хайди мълчеше и преосмисляше чутото. След поредната безсънна нощ й беше трудно да приема каквато и да е информация.

— Кога?

— Какво кога?

— Кога ще се върнеш?

— Утре. Вероятно вечерта — все така въодушевено отвърна татко. — Ще гледам да си уредя някои срещи.

— Не зная дали е добре да заминаваш точно сега.

— Защо?

— Защото Тизба е доста неспокойна напоследък, аз не мога да спя и…

— Значи искаш да не отида.

Това не беше въпрос.

— Робърт, след няколко седмици Тизба ще е по-голяма и всичко ще бъде по-лесно.

— Да, но вечерята е днес — бавно рече той.

— Зная. И все пак…

— Ясно.

Налях си пак кафе, макар че чашата ми беше почти пълна.

— Робърт…

— Ще се обадя на Питър и ще му кажа, че няма да отида и че се надявам да мога да отида на другата вечеря на Гилдията на писателите.

След хубавата нощ с Или в „Талихоу“ не исках да слушам подобни разговори и затова се измъкнах от кухнята, качих се в стаята и седнах на перваза на прозореца. Загледах се във вълните с надеждата, че ще потопят и изличат чутото долу.

Не се изненадах, когато след няколко часа видях куфарче на колела до външната врата. Татко беше постигнал отново своето.

Когато стана време да отивам на работа, той беше вече заминал, а Хайди люлееше Изби на стола. Поколебах се дали да не й се обадя, но тя не беше поискала помощ, а и ми беше писнало да предлагам услугите си. Затова тръгнах към магазина.

Седнах на бюрото, потънала в мисли за Или и предстоящата вечер. В беседката на крайбрежната имаше концерт и клиентите бяха повече от обикновено. Маги дойде при мен към девет и половина.

— Да си чувала за поръчка на джапанки „Беърфут“? Хайди я е приела доста отдавна.

— Не зная за такава поръчка. Обади й се.

— Не искам да я безпокоя. Бебето може да спи.

— Едва ли. — Набрах номера и й подадох слушалката.

— Хайди? Маги е. Искам да те питам… Какво ти е? Стори ми се, че… А, да, чувам я, пак плаче… Извинявай, но ти се обаждам за една поръчка…

Мислех си за Или. Смятах с калкулатора — плюс, минус, равно на… Най-сетне Маги затвори телефона.

— Били в склада в кутия от джинси. Едва я чувах — така плачеше…

— От Изби можеш да оглушееш.

— Плачеше не Изби, а Хайди. Какво й е?

— Сигурна ли си, че плачеше?

— Да. Одън, трябва да се връщам, има много хора. Намери джапанките, моля те.

Кимнах и отидох да търся кутията. Веднага я намерих и я занесох на Маги, която ми благодари. След няколко минути реших да се прибера.

Притесних се, когато влязох вкъщи, тъй като цареше пълна тишина. Холът беше тъмен. Хайди седеше на дивана с Изби на ръце и плачеше без глас. Полазиха ме тръпки. Почувствах се като натрапник и за малко да изляза.

— Хайди?

Клекнах до нея и когато докоснах крака й, тя избухна в ридания.

— Дай ми Изби.

Тя поклати глава. Раменете й се тресяха.

— Хайди, моля те.

Протегнах ръце и взех бебето, а Хайди сви колене към брадичката си и извърна лице. Не знаех какво да правя. Отидох в кухнята и завъртях номера на „Унмаг“.

— „Унмаг“. Уонда на телефона.

Касиерката с руса коса и висящи обици, която винаги беше там вечер.

— Здрасти, Уонда. Обажда се Одън. Аз идвам всяка вечер с Или, Или Сток, да пием кафе. Търся го спешно… Е, не съвсем, но… Той е на двайсет, с черна коса, кара черен…

— Ало?

Щом чух гласа му и ми олекна.

— Аз съм, Одън.

— Така и предполагах. Кой друг ще ме търси тук.

— Извинявай, но не зная какво да правя в ситуацията, в която се намирам.

— Каква ситуация?

Разказах му с Изби на рамо, докато Хайди продължаваше да ридае.

— Веднага идвам. Зная какво ще направим.

След двайсетина минути Или дойде с четири кафета и пакет къп кейкчета.

— Кафето ли ще й помогне?

— Не. Тя ще й помогне.

Зад гърба му стоеше нисичка зеленоока жена на средна възраст с къса, черна коса, пуловер, широки панталони и снежнобели маратонки.

— Мамо, това е Одън. Одън, това е майка ми. Карен Сток.

— Благодаря, че дойдохте. Не зная какво да правя…

Тя се усмихна и погледна Изби.

— На колко е?

— На шест седмици.

— Къде е майка й?

— В хола. Не спира да плаче.

Госпожа Сток влезе в хола, погледна Или и каза:

— Занеси бебето в стаята и хубаво го повий. Ще дойда след малко.

После се обърна към мен:

— Не се тревожи. Ще се оправи. Имай ми вяра.

Аз наистина й имах вяра. Тя седна до Хайди и я заговори. След малко я прегърна и Хайди отпусна глава на рамото й. Най-сетне беше позволила някой да я успокои.

Последвах Или в розовата стая. Изби мрънкаше в ръцете ми.

— Трябва ми одеялцето й — каза той.

— Мисля, че е в някое от чекмеджетата.

Или ги прерови и измъкна розово одеялце на кафяви точки.

— А сега ми трябва легло. Къде е твоята стая?

— Съседната врата, но…

Той бързо влезе в стаята ми, просна одеялцето лошо и го посочи.

— Сложи я тук.

— Защо?

— Не чу ли майка да казва, че трябва да ми имаш вяра?

— Не на теб, а на нея.

— Значи не ми вярваш, така ли?

Оставих зачервеното бебе на леглото. Или заметна единия край на одеялцето и го затъкна под гръбчето, после другия край и пови Изби стегнато, за да не мърда. Тя заврещя с цял глас.

— Или, май стана по-лошо… Развий я.

В този миг тя млъкна. Стана толкова внезапно, че се уплаших. Изби мигаше и ни гледаше като едно малко сладко бурито[1]. Или я взе и ми я даде.

— На това се казва „пашкулче“. Зная го от майка. Винаги помага.

— А тя откъде го знае?

— Беше сестра в родилното. Пенсионира се миналата година. Освен това има четири внучета — децата на брат ми и сестра ми, така че има много опит.

Госпожа Сток дойде след малко и каза:

— Хайди ще поспи, а ние можем да слезем долу.

Слязохме в кухнята, тя изми ръцете си и взе Изби.

— Много хубаво пашкулче — усмихна се тя.

— Или е професионалист — похвалих го аз.

— Просто си зная урока — кимна той.

— Благодаря, че дойдохте — обърнах се аз към госпожа Сток. — Не знаех как да я успокоя.

— Много е изморена и това е нормално с такова малко бебе.

— Татко настоява да вземат бавачка, но тя не е съгласна.

— Когато родих първото си дете Стивън, майка да ми помага. Нямаше да мога да се справя без нея.

— Майката на Хайди е починала преди няколко години.

— Спомена ми. Не е лесно да гледаш бебе. Това е най-трудната работа на света. Ще си почине, ще се понаспи и ще се почувства по-добре.

— Ти също трябва да спиш — обърна се госпожа Сток към сина си. — Нали утре си на работа.

— Да, но…

— Стана много късно. Остави ми ключовете. Утре ще си ги вземеш.

— Пеша ли да се прибера?

— Или Джоузеф! Живееш на четири пресечки от тук… Няма да загинеш.

Той въздъхна, усмихна се и остави ключовете.

— Благодаря, мамо.

Тя подаде бузата си, Или я целуна и аз го изпратих до вратата.

— За теб е още рано — казах аз.

— Да, но майка не знае за нощните обиколки.

— И не би ги одобрила, нали?

— Не. Дори смята, че след полунощ се случват само лоши неща.

— Тя е чудесна жена, но не съм съгласна с това.

— Аз също.

Или се наведе, целуна ме, а аз го прегърнах през врата и го придърпах към себе си. Не ми се искаше да се разделяме, но той каза:

— Време е да тръгвам. До утре.

Изпратих го с поглед. Качих се в стаята си и се загледах в уличните лампи по правата улица към дома на Или. Преброих четири пресечки и си избрах една лампа, която беше моята звезда чак до зори.

[1] Бурито (от исп.) — 1. Магаренце. 2. Традиционно мексиканско ястие от питка с плънка. ↑

11

След една седмица чаках брат си и Лора към пет следобед. В четири и половина се обади майка ми.

— Одън, искам да те предупредя.

Не бяхме говорили от срещата ни в Колби и обаждането й беше знак, че неприятният спомен от разговора ни е вече забравен.

— За какво?

— За въпросната Лора.

Чух я, че отпива глътка — най-вероятно беше подранила с виното.

— Не я ли харесваш?

— Тя е ужасна, отвратителна… Брат ти се е побъркал. Това момиче е… — Майка рядко търсеше думите са — Тя е… учен. От ония студените, методичните, дето говорят за хипотези и научни съвети. Убедена е, че всички се интересуват от тези тъпотии. Докато вечеряхме снощи, ни разказва за процеса на миелинизация[1].

— За какво?

— Ами за нещо такова. В нея няма ни сърце, ни душа. По голяма е само с няколко години от брат ти, но се държи като строга даскалка. Сигурна съм, че ще изцеди до капка оригиналността на Холис и това ме побърква.

Погледнах към коридора и видях Хайди да излиза от кабинета на баща ми, който беше превърнат във втора стая за гости. В онази ужасна нощ госпожа Сток остана у дома и се погрижи за Изби. Отиде си на другия ден по обяд, когато се събудих, Хайди беше в кухнята с повитото бебе и изглеждаше отпочинала.

— Тази жена е истинска вълшебница. Показа ми няколко неща и сега се чувствам много по-уверена. Ти знаеше ли, че „пашкулчето“ успокоява бебетата?

— Не, но има ефект.

— Повдигнахме дюшечето, за да й по-удобно и да не й се надува коремчето. Ще трябва да купя люлка — помагало за съня. Посъветва ме и какво да правя за разранените си зърна.

— Хайди, моля те…

— Добре, добре, извинявай. Много ти благодаря, че я доведе. Тя дори предложи да мине пак, ако имам нужда. Не зная защо се скапах така… Много съжалявам.

— Няма нищо. Просто си преуморена. Радвам се, че сега си добре.

— И аз.

В следващите дни Хайди имаше настроение, а Изби спеше по-спокойно. Госпожа Сток се отби няколко пъти и след всяко нейно посещение Хайди се чувстваше още по-добре.

Майка продължи да се оплаква от влиянието на Лора, която пресушавала живеца на брат ми.

— Но той си я харесва — прекъснах я аз.

— Брат ти харесва всички и там му е грешката. Това момиче е…

Погледнах през прозореца и видях, че пред нас спира сребриста хонда.

— Дойдоха. Затварям.

— Господ да ти е на помощ. Обади ми се по-късно.

Баща ми извика, че Холис е пристигнал. С Хайди и Изби застанахме на площадката на стълбите и през отворената външна врата видях брат си да слиза от колата. Не го бях виждала почти две години, но не се беше променил. Косата му беше малко по-чорлава и беше отслабнал. Лора излезе от колата и ми се стори много позната. Хайди ахна:

— Боже мой! Тя е копие на майка ти…

Същата дълга черна коса, същите черни дрехи и много бледа кожа. Лора беше малко по-ниска и по-закръглена, но приликата беше поразяваща, дори ме плашеше. Татко прегърна Холис на прага и се засмя:

— Световният пътешественик пристигна.

— Ето го и щастливия татко… Къде е бебето? — усмихнато попита брат ми.

— Идваме — обади се Хайди и тръгна с Изби към гостите. Лора свали черните си очила. Очите й също бяха черни. — Запознайте се с Тизба.

Холис я вдигна над главата си и възкликна:

— Една бъдеща хубавица.

Гледах Лора, която наблюдаваше сцената напълно безпристрастно. След около минута, в която брат ми се плезеше на бебето, тя се покашля.

— О, извинявай — сепна се той, прегърна я през раменете и обяви:

— Годеницата ми Лора.

— Сгодени ли сте? — учуди се татко. — По телефона не ми каза, че…

— Не сме сгодени, Холис така си приказва — усмихна се сдържано Лора.

— И може би предлага, защото е готов. Дори ти да не си — рече брат ми.

— Бракът е сериозно нещо — заяви Лора с ясен и отчетлив глас, насочен към вниманието на аудиторията. — Не е като да се престрашиш и да скочиш с парашут.

Мълчахме и не знаехме какво да кажем.

— С такива думи ще убиеш спонтанността — засмя се Холис.

— О, моля те, недей! — обърна се татко към Лора и пак прегърна брат ми. — Това е най-хубавото му качество.

— Спонтанността има своя чар, но разсъдливостта също може да е привлекателна — отсъди тя.

Баща ми повдигна вежди и подхвана:

— Според мен…

Хайди обаче го прекъсна.

— Сигурно сте уморени. Елате да пийнем нещо студено. Имаме лимонада, бира, вино.

Холис и татко я последваха към кухнята и аз останах с Лора. Тя изтри очилата си с крайчеца на черната си блуза и ме погледна.

— Радвам се, че дойдохте. Холис е толкова щастлив — любезно казах аз.

— Да, той е много щастлив човек — отвърна Лора, но по тона й не можах да преценя дали това е комплимент, или не.

— Бейби, ела да видиш каква прекрасна гледка! — извика брат ми.

Лора ме дари с една от сдържаните си усмивки и отиде при него в хола. Аз влязох в кухнята, където Хайди и татко наливаха лимонада.

— Вижда ни за пръв път и сигурно се притеснява — говореше Хайди.

— Аз не забелязах да се притеснява — възрази татко.

Обърнах се и погледнах към брат си и Лора. Стояха пред отворените стъклени врати, а океанът синееше зад тях. Холис я беше прегърнал и обясняваше нещо за хоризонта, но килнатата й настрани глава и отпуснатата и поза ми подсказаха, че тя не беше особено развълнуваш. Чувствах я чужда, но не ми беше за пръв път.

— Значи не я харесваш — каза Или.

— Не съм казала такова нещо.

— Не се налага да я харесваш.

Беше един и половина сутринта и бяхме в „Паркмарт“. Тъй като беше понеделник, нямаше много хора и ми беше приятно да пазаруваме след двучасовата семейна вечеря, която завърши със спор между татко и Лора за смъртното наказание. Преди това дискутираха университетското финансиране — дали да има повече пари за изкуствата, или за науката — и какво се прави за опазване на околната среда. Все едно присъствах на вечеря на родителите ми с Лора в ролята на майка ми.

— Тя е доста различна от предишните приятелки на Холис — казах аз, когато приключихме с хранителните продукти и се отправихме към спортните стоки.

— А те какви бяха?

— Готини, засмени като брат ми.

— Но той не е искал да се жени за тях?

— Минаваше му тази мисъл, но само за няколко минути.

— Сега обаче казва, че иска и че тя е избраницата му. Мнението на майка ти и баща ти е без значение. Много връзки изглеждат странни — особено отстрани.

— Холис никога не е вземал такива големи решения.

Или спря пред изложените велосипеди, избра един и бавно го подкара между рафтовете.

— Хората се променят. Вероятно брат ти е намерил подходящото момиче.

Може би, макар майка ми да твърдеше, че хората не се променят.

— Или, всички казват, че ти вече не се качваш на колело.

— Така е.

— А защо караш сега?

— Ти как мислиш?

Нямах представа, но исках да вярвам, че хората могат да се променят. Или беше доказателство — той правеше кръгче след кръгче около мен и аз долавях лекия полъх на движението и промяната.

Бях в офиса повече от час и смятах с калкулатора, когато усетих, че някой ме наблюдава. Маги стоеше на прага на полуотворената врата с машинката за лепене на етикети в ръка. Беше с бяла рокля, оранжеви джапанки и вързана на тила коса.

— Здрасти! Може ли за минутка?

Кимнах, тя влезе и седна на стола до мен. От магазина долиташе песен за въртележка в увеселителен парк и дълги, омайни целувки.

— Искам да поговорим за теб и Или — рече Маги. — Зная, че сте заедно по цели нощи и не е моя работа, но…

— Откъде знаеш?

— Просто така. Зная.

— Всичко виждам, всичко зная. Като Биг Брадър ли?

— Одън, градът е много малък. Хората приказват. Това, което искам да ти кажа, е, че познавам Или от памтивека и че не искам той да страда.

Не разбирах какво има предвид, но попитах:

— Смяташ, че те го накарам да страда ли?

— Не зная, но след онова, което стана с Джейк…

— Това беше друго.

— Ядосах се за Джейк, защото ревнувах, но така или иначе той си е такъв. Или е различен.

— Ние сме само приятели.

— Може би, но той дойде заради теб на купона. Чух, те, когато му се обади.

— Ама ти наистина си Биг Брадър.

— Бях в тоалетната. Стените са много тънки — всичко се чува. Пък и ми прави впечатление, че Или започна пак да кара колело. Да не говорим за това, че ти го замери с боб, а той не избухна.

— Всичко беше на шега.

— Одън, разбери, че след смъртта на Ейб, Или не участваше в нищо — никакви купони, никакви разходки, дори не разговаряше. Камо ли бой на шега. Ето че ти си появи и той се промени — за добро.

— Но… Винаги има „но“, нали?

— Но ако само се занасяш с него, Или няма да махне с ръка като Джейк. Нещата тук са по-сериозни. Казвам ти го, защото приятелите са за това.

— Или има късмет, че си негова приятелка.

— Не говорех за Или.

— А за кого?

— За теб и мен. Приятелите трябва да си казват истината — дори да боли.

— Не се безпокой. Ние само излизаме заедно и няма нищо повече.

— Добре. Това е всичко, което исках да зная.

Камбанката на вратата на магазина звънна. Маги подаде глава и извика:

— Ей сега идвам.

Чух гласа на Холис да й отговаря:

— Спокойно. Търся Одън.

— Това е брат ми.

— Имаш брат?

— Да. Ела да те запозная.

Холис разглеждаше намалените лилави прашки в кутията с бански костюми.

— Не са твоя размер, нито пък цвят — пошегувах се аз.

— Жалко. Щяха да ми отиват.

— По-добре се придържай към шортите.

— В Европа мъжете носят бански тип бикини. Всяко лято идва поне една група немци с бикини — каза Маги.

— В Европа ходим на нудистки плаж. Без бански — засмя се Холис.

— Маги, запознай се с брат ми.

— Ходил ли си на нудистки плаж? — попита тя.

— Разбира се. Нали знаеш — когато си в Рим, дръж се като римлянин. Од, готова ли си за късен обяд или много ранна вечеря? Татко каза, че трябвало да опитам известните лучени кръгчета.

— В „Последен шанс“ — вляво, на края на крайбрежната алея — упъти го Маги. — Пастетът от риба тон е великолепен.

— Много го обичам — въздъхна Холис — В Испания няма такъв. Дори да си нудист.

Аз погледнах към офиса и казах:

— Имам много работа и едва ли ще мога да дойда.

— Не си ме виждала две години. Ето такава е сестра ми — изтъкани от амбиции.

— Отивай, отивай — насърчи ме Маги.

— Слушай какво ти казват. Хайде, тръгвай, че имаме много да си разказваме.

Времето беше приятно — малко преди здрач, когато вече не е горещо, а не е и хладно.

— Къде е Лора? Тя не обича ли лучени кръгчета?

— Обича ги, но има да пише есе за стипендията, за която кандидатства.

— Май тя е изтъкана от амбиции, а не аз.

— Така е. Не се спира.

Двамата се загледахме в ято пеликани, полетяло към океана, и аз реших, че ще бъде добре да кажа:

— Лора е много мило момиче.

— Нали? Няма сравнение с бившите ми гаджета.

— Съгласна съм — рекох аз, макар да не бях напълно искрена.

— Да беше видяла майка… След всичките празноглави и безполезни по нейните думи момичета се появявам с умната и прекрасна Лора… Направо превъртя и запелтечи от ревност.

Боже мой, какви ги говореше брат ми!

— Майка да е ревнива? Едва ли.

— Од, много добре знаеш, че мама е свикнала да е най-умната жена в компанията. Няколко пъти ме вика да си говорим насаме, за да ми каже, че правя голяма грешка и че прибързвам, сякаш бих послушал точно нея… С този неин аспирант, дето седи денем и нощем в колата си пред къщи.

— Какъв аспирант?

— Тя спеше с него, но той се влюбил, и се вкопчил в нея. Майка му теглила чертата и сега момчето се върти наоколо и си ближе раните.

Ставаше дума за Очиларко. Дори не му знаех името.

— Жал ми е за него, макар че е трябвало да го очаква. На нея не й е за първи път — добави Холис.

Бях напълно смаяна. Наближихме магазина за велосипеди. Адам и Уолъс седяха на пейката и ядяха чипс.

— Значи не й е за първи път?

— О, да. Бяха няколко след развода. Да не би да не знаеш? — погледна ме учудено Холис.

— А, не, зная, зная — побързах да отвърна.

— Не че имам право да я укорявам, за каквото и да е. Аз бях съшият като нея.

Замълчах. Ето че чух онова, което винаги бях допускала. Не се наложи да отговоря, защото Адам извика:

— Одън, ела да разрешиш един спор.

Холис го погледна учудено.

— Приятел ли ти е?

— Да.

Запознах ги и Адам заяви:

— Най-сетне измислихме име на магазина.

— По-точно имаме списък от десет имена — добави Уолъс.

— Само пет си заслужават и затова правим обществено допитване — поясни Адам.

— А сега как се казва? — заинтересува се Холис, който нямаше проблеми със сприятеляването.

— „Магазин за велосипеди“. Но това е временно — само от три години насам. Ето имената: „Шеметни колела“, „Банда на колела“, „Велосипеди Колби“…

Спрях да слушам, защото Или излезе от магазина. Буташе малък розов велосипед със странични колелца и държеше каска. След него вървете малко момиченце с майка си и баща си.

— … „Самоходи“ и „Газ до дупка“ — свърши списъка Адам. — Е, какво ще кажеш?

— „Банда на колела“ или „Самоходи“ — заяви Холис, — „Шеметни колела“ е банално, „Велосипеди Колби“ звучи скучно и официално, а „Газ до дупка“ е несериозно.

— И аз така смятам — рече Уолъс.

— Одън, ти какво мислиш? — въздъхна Адам.

Гледах Или, който нагласяше педалите на розовото велосипедче. Момиченцето стискаше ръката на майка си и го гледаше внимателно.

— Този модел е много подходящ за първи урок — каза Или.

— Тя иска да се научи, но малко се страхува — усмихна се майката и погали дъщеря си по главата.

— Няма защо да се страхува. Колелцата ще я крепят, докато свикне.

— Бързо ли се свиква? — попита бащата и намести бейзболната си шапка.

— Различно.

— Хайде, миличко, опитай — рече майката.

Или настани момиченцето и закопча каската и.

— Давай, натисни педалите като на триколката — насърчи я бащата.

Детето завъртя педалите и само след метър спря и се обърна. Майката и бащата се усмихнаха, а Или лекичко побутна колелото. Момиченцето отново завъртя педалите и подкара с усмивка на лицето.

— Одън?

Адам още чакаше отговор.

— На мел никое не ми харесва — заявих аз.

— Дори „Самоходи“?

Поклатих глава.

— Казах ти, че всички имена са тъпи — обади се Уолъс.

— Но Холис хареса две.

— Не чак толкова много — уточни брат ми.

Адам въздъхна и седна на пейката, а аз и Холис тръгнахме към „Последен шанс“. Обърнах се и видях момиченцето да кара покрай магазините, следвано от майка си.

Имаше свободни места и седнахме до прозореца. Холис прегледа менюто и ми се усмихна.

— Много се радвам за теб.

— Защо?

— Защото дойде тук, намери си приятели и изобщо прекарваш едно хубаво лято.

— За разлика от другите.

— Ами да. Така е по-добре, вместо да висиш у дома с майка и да наливаш вино на превзетите й сбирки. Или пък да учиш преди началото на учебната година.

— Аз не съм наливала вино на никого.

— Разбираш какво искам да кажа — усмихна се Холис, без да му идва наум, че може да ме е засегнал. — Тук животът е друг и ти си станала друга.

— Само за един месец?

— Много неща могат да се случат за един месец. Само за две седмици срещнах бъдещата си жена, смених траекторията на живота си и си купих първата вратовръзка.

— Не мога да повярвам за вратовръзката.

— Но е истина. Од, много се радвам, че ти е добре тук с приятелите ти.

— Холис, престани — смутено промълвих аз, тъй като проявата на сантименталност не беше присъща на близките ми.

— Зная, че разводът беше тежко преживяване за теб. А и на кое дете му е лесно да живее с човек като майка ни…

— Аз не бях дете. Бях на шестнайсет.

— Човек винаги остава дете за родителите си, освен ако те не се държат като деца. Тогава нямаш избор.

Изведнъж проумях защо брат ми замина и живя толкова дълго време надалеч. Помежду ни имаше цял океан и единствената връзка беше телефонът. Обратно на логиката, за да остане дете, той беше напуснал дома ни. Завръщането му беляза края на неговото детство. Завинаги.

Адам и Уолъс минаха по крайбрежната алея на велосипеди, като бавно криволичеха между минувачите.

— Да знаеш, че още не е късно — подметна Холис.

— За кое?

— Да се научиш да караш колело.

— Аз зная да карам колело.

— Кога се научи?

— Когато бях на шест, пред къщи.

Той се замисли.

— Сигурна ли си?

— Разбира се.

— Аз помня как падна от колелото и повече не се качи. Стоя в гаража няколко години и накрая татко го даде на някого.

— Не е вярно. Научих се и карах по пътеката към гаража.

— Не помня — премигна Холис. — През последните години загинаха част от мозъчните ми клетки.

За това кой от нас помнеше по-добре нямаше спор. Все пак не спирах да мисля за онзи ден с колелото — качих се, завъртях педалите и тръгнах. Не може да не е било така, нали?

[1] Миелинзация — процес на продукция на миелин, жизненоважен за правилната функция на нервната система. ↑

12

— Чувам, че си се променила — заяви делово майка.

— И по-точно? — попитах аз, след като извадих четката за зъби от устата си.

Обаждаше се винаги около пет часа, когато приключваше работа, а аз се събуждах. Искаше ми се да вярвам, че ме търси, защото й липсвам, но знаех, че се обажда, за да обсъждаме Холис. Той й лазеше по нервите, тъй като се беше върнал у дома, при това влюбен до уши в Лора.

— По-точно в добрия смисъл — отвърна тя, макар тонът й да подсказваше известно съмнение. — Брат ти употреби думата „цъфтяща“.

Погледнах се в огледалото — рошава, с паста за зъби около устата, с фланелката от снощи, с която играх боулинг във вонящата на цигари зала. Изобщо нямах вид на цвете, но казах:

— Добре звучи.

— Изненадан е от социалния ти живот. Куп приятели и сериозно гадже…

— Аз нямам гадже.

— Само приятел, с когото прекарваш нощите.

— Виж, това е истина.

Сред внезапно настъпилите с Холис промени беше и тази, че той вече не ставаше следобед, а по изгрев-слънце. С Лора тичаха всеки ден в зори, а после се отдаваха на йога и на медитация. Той обаче не беше напълно отдаден на ом[1] и намасте[2], защото още първата сутрин, когато ме чу да се прибирам, довтаса и заяви:

— Одън Пенелопи Уест! Що за безобразие? Колко е часът?

— Какво му е безобразното? — попитах аз, макар да ми се искаше да му кажа да не говори толкова високо.

— Кой е този младеж, дето те докара?

Холис беше видял Или през щорите.

— Не е ли редно да ми се представи и да поиска разрешение да излиза с теб? Малката ми сестра я няма цяла нощ, а сякаш вчера си играеше с Барби и скачаше на въже.

— Стига, Холис. Майка смяташе, че Барби възпитава в тъпа женственост, а децата не скачат на въже от петдесет години насам.

— Не мога да повярвам, че си толкова голяма. Догодина може и бебе да люлееш.

Брат ми не се отказа да ме посреща призори и дори ми отваряше вратата. Една сутрин седеше на верандата и настоя да се запознае и да поговори с Или.

— Готин е — заключи той, когато най-сетне успях да го набутам вкъщи. — А от какво са белезите на ръката му?

— Преживял е катастрофа.

— И?

— Не зная подробности.

Холис ме изгледа.

— Как така? Непрекъснато сте заедно.

— Не сме говорили за това.

Той не ми повярва, но аз нямах намерение да давам повече обяснения. Не обсъждах с никого отношенията си с Или, та дори и със самата себе си. Двамата бяхме заедно до зори, ходехме до „Паркмарт“ и магазина за строителни материали, хапвахме пай при Клайд, играехме боулинг и попълвахме точки от списъка с неизпълнените стремления. Не говорехме за видимите и невидимите ни белези и аз изживявах възможно най-големите радост и безгрижие, които могат да се поберат в едно лято.

И така, разговорът с майка продължи, докато тя отпиваше от виното, а аз излизах от банята, тръгвайки по коридора към кухнята. От детската стая долиташе шумът на вълните.

— Е, радвам се, че не си се обвързала с някого. Само това ти липсва, преди да започнеш в „Дефриз“. Умната жена знае, че кратките връзки са за предпочитане.

Имаше време, когато исках майка да мисли, че двете си приличаме. Дори държах на това. Сега обаче ми стана неприятно, защото моите отношения с Или не бяха като нейните с аспирантите.

— Кажи нещо за Холис? — смених темата аз.

— Съвсем се е побъркал. Вчера го видях за първи път с вратовръзка — въздъхна майка. — Неговата изгора го е накарала да отиде на интервю за работа в банка. Брат ти… Та той доскоро живееше в палатка сред поляните на Европа…

Напоследък лесно се отървавах от въпросите и, насочени към мен. Чуеше ли името на брат ми и превърташе.

— И какво ще работи там? На гише ли?

— Не зная. Не го попитах — толкова се втрещих. Лора смята, че работата ще го научи да бъде „по-отговорен и подготвен за съвместния им живот“. Сякаш това е много хубаво… Що за връзка е тази тяхната?

— Ами нещо като нищо.

— Като какво?

Не й отговорих, защото така и не бих могла да й обясня какво е това „нещо като нищо“. Чух стъпки и видях Хайди и баща ми да се качват по стълбите. Татко ръкомахаше ядосано, а Хайди само клатеше глава. Бързо се върнах в стаята си и затворих вратата. Майка не спираше да говори.

— Две години пътува и събира култура. И какво? Сега ще седи и ще брои пари по цял ден. Ужас!

— Мамо, повечето хора на неговите години работят. Особено ако не следват — не се сдържах аз, макар че разбирах яда й.

— Би трябвало вече да си разбрала, че не съм ви отгледала, за да сте като другите хора.

Предишната вечер бях с Или в „Паркмарт“. Спряхме се пред играчките и той тупна една гумена топка в пода.

— Чу ли звука?

— Да.

— Такъв е и звукът на болката.

— На болката?

— Да. В доджбола[3] или кикбола[4].

— Аз съм играла и двете.

Или ме погледна изненадано.

— Нима? Та те са спортове на открито…

— Ние ги играехме във физкултурния салон. Същото е.

— О не, не е. Правилата са различни.

— Откъде знаеш?

— Играл съм и вътре, и вън.

Чух как майка отпива следващата глътка вино.

— О, щях да забравя. От „Дефриз“ са ти изпратили голям плик с указания. Искаш ли да го отворя?

— Да.

Последва шушукане и разкъсване на плика.

— Както винаги информация за студентския стол, за необходимите копия на документи и въпросник за съквартирантите — любими занимания, работохолик ли сте, или ученето не е приоритет за вас… Боже! Прилича на интервю за запознанства по Интернет. Срокът изтича другата седмица.

— Прати ми плика, за да попълня каквото трябва.

— Побързай, че да не те сложат в една стая с някоя, която не е там, за да учи, а да се размайва. На втора страница уточняват „варианти на студентско общежитие“. Може да се избират етажи и стаи по интереси — да речем чужди езици или спорт… А, ето това е идеално.

— Кое е идеално?

— Програмата „Пембелтън“. Записвам те. Слушай сега! „Общежитието е отделено от главния корпус. Програмата е за студенти с висок успех, отдадени на академичните занимания. За да се осигури спокойна научна атмосфера, стаите са самостоятелни и в близост до двете библиотеки и центъра с учебни материали.“ Значи никакви съквартиранти, купони и други глупости. Точно това, което искаш.

— Май има доста ограничения…

— Напротив. Ще бъдеш далеч от пияните момчетии и от клюкарките с кипящи хормони. Идеално място за теб. Записвам те.

— Нещо не ми допада — побързах да кажа аз и усетих стъписването й.

Настъпи мълчание. След малко майка подхвана:

— Одън, нямаш представа колко е трудно да се учи в общежитие. Има хора, които се записват да следват само заради купона. Да не би да искаш да си в една стая с някоя от тези „студентки“?

— Не искам, но и не искам само да зубря.

— О! Това е сигурно част от процеса на „разцъфтяването“ ти… Край на ученето — да живеят приятелките, гаджетата и модните тоалети!

— Не бих казала.

— Знаех си аз, че влиянието на Хайди ще бъде такова — въздъхна майка. — Осемнайсет години те учих колко е важно да бъдеш сериозна и ето че само за няколко седмици започна да носиш розови бикини и да лудееш по момчетата.

— Мамо, Хайди няма нищо общо.

— Тогава защо за нула време те напуснаха всичките ти амбиции? Защо позволи да се случи това?

Спомних си как татко обясняваше постигнатото от мен с неговия избор на името ми. Всичко хубаво в мен се дължеше на тях и за всичко лошо бях виновна аз. Прехапах устни и заявих:

— Аз не съм се променила. Аз съм си такава.

Отново тишина, фактът, че това може би беше истина, беше по-страшен и от най-ужасните розови бикини и от най-досадния пиян студент.

— Добре — троснато заяви майка. — Изпращам ши плика, решавай сама.

— Благодаря — едва преглътнах аз.

Помежду ни зейна пропаст — огромна бездна. Макар да имаше много начини да я преодолеем, майка дори не направи опит. Затвори рязко телефона и това беше последната й дума. Останах сама да решавам накъде да тръгна.

И така заразата на конфликта плъзна. След двайсетина минути тръгнах на работа и дочух разправията от стаята на Тизба.

— Разбира се, че заслужаваш да излезеш, но може би не тази вечер — каза баща ми.

— Защо не? Ще се върна за храненето в девет, тя поспа следобед и…

— Чак в девет? Сега е пет и половина.

— Робърт, докато седнем, пийнем и хапнем, то…

— Къде ще сядате? В Истанбул ли? Три часа са много време. Скъпа, нямам против да излезеш и да се забавляваш, но аз отдавна не съм бил сам с новородено и…

— Тя не е новородено. Тя ти е дъщеря. — Тизба нададе тихичък звук, сякаш беше съгласна. — Отгледал си две прекрасни деца. Имаш опит. Хайде, вземи я, че ми трябва още малко време, за да се приготвя.

В този миг вратата на детската стая се отвори и татко ме видя в коридора.

— Одън, би ли могла…

— Не, не би могла — прекъсна го Хайди и ме побутна към стълбите. — Върви, върви.

Хайди сякаш беше друга жена — с черни джинси, високи токчета, тясна черна блуза и сребърно бижу във формата на ключе с червени камъчета. Бяхме поръчали ключетата за магазина и се продаваха като топъл хляб. Косата и беше сресана, а гримът — перфектен.

— Изглеждаш страхотно! — ахнах аз.

— Благодаря. Отдавна не се бях издокарвала и дори мислех, че дрехите няма да ми станат, но стресът гори калории.

Дочух плача на Тизба. Хайди погледна към стаята й, но влезе в спалнята, взе чантата си и извади гланца за устни.

— Забелязвам промяна — усмихнах се аз. — Нямам предвид само дрехите.

— Трябва да отделям време и за себе си. Поговорихме доста.

— С татко ли?

— Не. С Карен. Нали знаеш, че не ми е удобно да моля баща ти за помощ. Свикнала съм да правя всичко сама, а и той не проявяваше особено желание.

— По-точно никакво желание.

— Както каза Карен, за да направиш бебе, трябват двама души, но за да го отгледаш и възпиташ добре, задължително трябват поне двама, че и повече. Най-сетне склоних и й обещах, че ще изляза с приятелките си. А и Лора ме насърчи да не отлагам повече.

— Не знаех, че си го обсъждала с Лора.

— Отначало не си говорехме много. Беше ми дори неприятна — такава една… недружелюбна.

— Абсолютно — кимнах аз.

— Нощта, преди да заминат ме свари в кухнята с Тизба, която плачеше. Гледа ни, гледа ни и аз я попитах дали иска да подържи бебето. Тя кимна, взе сестра ти и се разприказвахме. Не е чак толкова лошо момиче.

— Кажи го на майка, която я ненавижда.

— Нормално. Те са като две калки вода — със студено излъчване и пренебрежително отношение към другите. Като два отблъскващи се магнита са.

Току-що приключилият разговор с майка ми беше доказателство за това. Тонът й беше високомерен и категоричен — ако не съм като нея, не я интересуваше каква съм и толкова.

— Тогава и майка ми би трябвало да има добри страни — рекох аз.

— Разбира се. Тя е отгледала Холис и теб. Била е влюбена в баща ви дълго време. Това не е присъщо на студените, лоши жени.

— Те какви са?

— Изоставени и сами.

— Убедена ли си?

— Да. Аз бях една от тях.

— Не вярвам.

— Някой ден ще ти разкажа — усмихна се Хайди. — А сега отивам да целуна дъщеря си и излизам, преди да съм се размекнала.

Тя се наведе и ме целуна по челото. Дълго след това усещах парфюма й, който ми напомняше за проникновените й думи.

По-късно вечерта вървях към „Унмаг“ след работа. До мен избибитка кола и в краката ми падна вестник. Беше Или. Той спря колата и аз попитах:

— Вестници ли разнасяш?

— Приятелят ми Роджър се разболя и го замествам. Разнасянето на вестници е едно от неизживените ти неща. Много важен момент в развитието. Моята първа работа беше да разнасям с колелото брошурите с купони и пазаруване.

— Аз също съм работила.

— Какво?

— Помагах на един професор по английски език с библиографичните справки. Работила съм също за счетоводителя на майка ми и в центъра за подготовка на теста „Хънтсингър“.

Мислех, че ще го смая с резюмето си, но се лъжех.

— Изнасянето на вестници е задължителна точка от плана. Поне за една нощ.

Седнах в колата и се отправихме към квартала зад кея. Купчината вестници и листа с адресите бяха на седалката между нас.

— Номер 1100 — каза Или и кимна към къщата отдясно. — Ти си.

Хвърлих вестника, но улучих купчина окосена трева и той потъна. Или спря, слязох от колата и отново хвърлих вестника. Този път улучих пътеката пред гаража.

— Изглежда по-лесно, отколкото е всъщност — въздъхнах аз, докато се качвах.

— Повечето неща са така — рече Или и метна вестника към къщата вляво, като улучи горното стъпало на верандата.

Погледнах го с възхищение, а той се усмихна.

— Нали ти казах — имам практика с купоните. Цели две години.

Следващият ми опит беше малко по-сполучлив, тъй като улучих градината пред къщата, но пак слязох, за да преместя вестника на верандата. Или ме наблюдаваше, докато улучвах ту храстите (лошо попадение), ту стълбите (добро попадение), като слизах и се качвах на всяка втора или трета къща.

— Не е задължително да си добра във всичко — заяви той.

— Та това е разнасяне на вестници… Разбирам да не ме бива по квантова физика или в усвояването на китайски, тъй като изискват и ум, и запомняне, но разнасянето на вестници? Мен ме бива в ученето. Там сме само аз, предметът и никой друг.

Или не отговори веднага, а малко след като не улучих входа на поредната къща.

— И винаги вкъщи. Никога навън, нали?

Изгледах го ядосано, но както обикновено той не се смути и ми подаде следващия вестник. Този път улучих пътеката пред гаража, макар и малко встрани. Или не спря, хвърли вестника към къщата вляво, зави и каза:

— Животът е пълен с провали и това е нормално. Част от живота.

— Аз също съм се проваляла.

— В какво?

— Нали ти казах. В общуването.

— Ти просто не си се старала да бъдеш всеобща любимка.

— Така е.

— Ами тогава значи, че си се провалила, а само си избрала по-усамотен начин на живот.

Или зави още веднъж и метна няколко вестника един подир друг.

— А ти? Ти в какво си се провалял?

— По-добре питай в какво не съм се провалял, но щом искаш да знаеш, ето списъка: алгебра, футбол, Лейси Макинтайър, скейтборд на хай-пайп…

— Лейси Макинтайър?

— В осми клас. Месеци наред се канех да я поканя да танцуваме на училищната забава и тя ми отказа пред всички.

— Кофти работа.

— Много кофти. Не можах да спечеля и симпатиите на бащата на Белиса, който все още ме ненавижда. Не успях да убедя брат си да не се държи идиотски, не се научих сам да си поправям колата…

— Дълъг списък.

— Казах ти. Много съм добър в лошите неща.

— Но пък не се отчайваш.

— Напротив. По-добре да не успееш, отколкото изобщо да не опиташ. Животът е кратък.

Не познавах Ейб. Знаех за него от разказите на Маги и Лиа. Ала в този миг усетих присъствието му — сякаш беше на моята седалка и пътуваше с нас.

Завихме по нашата улица и след малко приближихме къщата. Беше мой ред и аз метнах вестника, който улучи предното стъкло на приуса на Хайди. Или спря.

— Опитай пак.

Слязох, взех вестника и се приближих на пръсти до изтривалката. Пуснах го и чух гласа на татко.

— Е, ти постъпи така, както искаше. А замисляла ли си се какво искам аз?

Беше три сутринта и твърде късно за нормални разговори.

— Не желаеш да се занимаваш с детето, така ли? Ако това е истина… — Гласът на Хайди трепереше.

— Не става дума за детето.

— А за какво?

— За нас. Животът ни се промени напълно.

— Имал си деца и преди това. Две деца… Знаеш какво е да има бебе в къщата.

— Тогава и аз самият бях дете. Сега е различно. Нали искаше да чуеш истината? Тя е, че не съм бил готов за всичко това.

Всичко това. Що за обобщение? В него може би влизаше и океанът, чиито истински вълни се плискаха зад къщата. Трудно можеше да се определи кой и какво влизаше във всичко това.

— Робърт, готов или не, това е твоето семейство.

Като дете избягвах да играя на жумичка. Скриваш се, броят и започва търсенето. Ако те приближат, гледаш да не мърдаш, за да не те видят, но ако те видят — губиш.

Вече не бях дете и не трябваше да стоя и да се спотайвам. Можех да изчезна в безкрайната нощ, която предлагаше толкова много места за криене. Така и сторих.

— Извинявай за бъркотията — каза Или. — Чистенето и подреждането са също в черния ми списък.

Апартаментът му представляваше голяма стая с легло, дървен стол и телевизор. В кухничката имаше само машина за кафе и кутия с филтри. Или нямаше за какво да се извинява, но несъмнено искаше да смени темата и да ме разведри. Мислех, че не съм разстроена и че се владея след чутото на прага, но щом седнах в колата, се разплаках. Почувствах се ужасно. Или мълчеше, а аз ридаех. Той подкара колата и след като метна последния вестник, спря пред голяма зелена къща на една пресечка от крайбрежната алея. Чудех се как да му обясня плача си — с месечния цикъл или с неумението да улучвам стъпалата на къщите с вестниците…

— Ела — каза Или, слезе от колата и тръгна по стълбите към къщата.

Не се обърна да види дали вървя след него и може би заради това го последвах. Той включи машината за кафе и веднага замириса приятно.

— Седни — покани ме Или и отвори хладилника.

— Имаш само един стол. Къде сядат гостите ти?

— Не каня гости или каня рядко.

Той извади един тиган, сложи масло на дъното и включи печката.

— Разплаках се, защото… — подхванах аз.

— Не е необходимо да ми обясняваш.

Олекна ми, че не трябваше да говоря за чувствата си, и замълчах. След малко казах:

— Освен в общуването има и още нещо, в което се провалих. Не можах да направя така, че родителите ми да останат заедно.

Осъзнах истинността на този факт чак когато го изрекох. Но когато чух татко и Хайди да се карат, в главата ми нахлуха спомените от вечерите у дома, заядливите подмятания, тегнещото неспокойство на приближаващата нощ и времето за лягане, което отлагах все повече и повече, сякаш за да бъда нащрек да посрещам тревогите и неприятностите. Отлагането на спането не помогна тогава. Не помагаше и сега. От очите ми се зарониха сълзи. Три години не бях давала воля на чувствата си и изведнъж се сринах.

— Одън, какво има?

Или държеше кутия с овесени ядки и аз се загледах във веселите личица на Снап, Кракъл и Пол, надвесени над голямата купа на обложката.

— Извинявай, но когато оставях вестника, ги чух да се карат и…

— Кои се караха?

— Татко и Хайди. Те са все така след раждането на Тизба, но тази вечер прекалиха.

— Това че се карат, не значи, че ще се разделят.

— Зная.

— Нашите също се караха. Изясняваха нещата и след това като че ли ставаше дори по-добре.

— Аз познавам татко и реакциите му.

— Хората се променят.

— … Или, не се променят. — Погледнах зелените очи с дълги мигли и лицето, което чувствах толкова близко.

Стояхме в малкия апартамент в късния час. Ако някой пътник в самолет погледнеше отгоре, щеше да види светлинката на прозореца сред нощната тъма. В света непрекъснато се случва нещо — ден след ден, час подир час. Само сънят ни дава временен покой.

Маслото изсъска и Или дръпна тигана от печката.

— Ей сега ще станат.

— Какво приготвяш?

— Овесени сладки.

— И защо? — не се сдържах да попитам аз.

— Майка правеше сладки, когато сестрите ми плачеха. Ти се разстрои и затова.

— Е, дано помогнат — усмихнах се аз.

Овесените сладки на Или бяха почти съвършени. Изядохме половината тиган и изпихме кафето. Седяхме на пода, а столът стана маса.

— Ти си минималист[5] — казах аз. — Имаш само един стол.

— Да. Мебелите в предишната квартира бяха на Ейб.

Сепнах се, защото той споменаваше името на приятеля си и пръв път.

— С парите, които спечелваше от състезания, купуваше неща за дома. Огромен телевизор, пееща риба…

— Каква е тази риба?

— Пластмасова. Окачаш я на стената и когато минеш покрай нея, запява популярна песен.

Помних го учудено.

— Е, не си ги виждала и по-добре. Нашата беше до вратата и пееше на всеки, който идваше на гости.

— Интересно — засмях се аз.

— Не съвсем. Ейб купи и от онези огромните, кръгли, пухкави фотьойли, в които всеки потъва и не може да стане. Шантава работа. Дори когато започна да го боли гърба от тях, измисляше други причини — бил разтегнал мускул на последното състезание, ей такива работи… Не спираше да ахка, да се върти и да мърмори, но не се отказа от фотьойлите. После умря.

— Много тъжно…

— На погребенията хората не млъкват да разказват спомени — помниш ли това, помниш ли онова. Ала краят си е край — човекът е умрял. За какво приказват, така и не разбирам.

— Вероятно така пазят спомените живи.

— Това не е проблем за мен.

— Знам.

— Та като говорим за провалите в живота представи си, че ти караш колата, но оставаш жив.

— Или, ти не си виновен. Катастрофата не е по твоя вина.

— И все пак — аз съм тук, а него го няма. Хората ме срещат — родителите му, гаджето му, приятелите му… Как се живее така?

— Сигурна съм, че не те обвиняват.

— Но аз се питам непрекъснато какво би се случило, ако си бяхме тръгнали по-рано или по-късно… Ако миг преди това бях видял онази кола да върви срещу нас — без да спира… Ако той караше, а не аз… Ако, ако, ако… Всичко би било различно, ако…

— Не мисли само за това. Ще превъртиш.

— Зная.

От другата страна на стената до леглото се чуха гласове.

— Там е стаята на детето на хазяите — каза Или и седна на леглото. — Понякога се събужда, иска да пие вода или просто търси компания.

Аз седнах до него и се вслушах. Чувах само тихи гласове.

— Като малък и аз правех така — събуждах се и исках вода.

— Аз — не. Нашите държаха на съня си.

Или легна с ръце, скръстени на гърдите. Потиснах прозявката и погледнах часовника си — показваше четири и половина. По това бреме обикновено се прибирах. Легнах до Или и склоних глава на рамото му. Фланелката му ухаеше на праха за пране, който използваше в пералнята. Устните му докоснаха челото ми. Зад стената се чуваше: „Шшт, шшт, няма нищо, няма нищо, всичко е наред…“. Или може би ми се струваше, че чувам моята мантра[6], когато родителите ми се караха: „Шшт, шшш…“.

— Ти не си виновен — повторих аз.

— Ти също — промълви Или.

Беше много късно не само за децата. Трябваше да стана и да си тръгна, но нещо ме спираше. Едно завладяващо всепомитащо чувство. Част от мен се страхуваше и ме караше да побягна, но аз не го сторих. Обърнах се и го прегърнах. Или погали косата ми и в този миг на света съществувахме само аз и той.

Събудих се в седем и половина. Или спеше с ръка около кръста ми и аз чувствах дъха му до брадичката си. Затворих очи и опитах да се унеса, но слънцето светеше в очите ми.

Бавно станах и се загледах в спокойното, отпуснато лице на Или. Не исках да го будя, а и не исках да оставям бележка, за да му кажа колко ми беше помогнал снощи и колко съм му благодарна. Вместо това реших да направя кафе. Щом кафето завря, тихо си тръгнах.

Утрото беше прелестно — плажът се ширеше, огрян от слънцето, въздухът ухаеше на море и виещите се рози на оградите блестяха. Изпитах топло чувство към свирукащата си възрастна жена с дълга плитка и ослепително оранжев анцуг, която премина покрай мен на колело и отвърна на широката ми усмивка.

Унесена в мисли за нощта и за красивото утро, аз влязох вкъщи и в първия миг не забелязах баща си, който беше в антрето — вече избръснат и облечен.

— Много рано си станал. Да не би да те е споходило вдъхновение за нова книга?

— А, не, не, излизам.

— Къде отиваш? В колежа ли?

— Не. Отивам на хотел за няколко дни. С Хайди имаме известни недоразумения и решихме, че така ще бъде най-добре.

— Тръгваш си, така ли?

Въпросът ми прозвуча ужасно.

— Само временно. Така е по-добре за всички. Ще бъда в „Кондор“ и можем да се виждаме всеки ден.

— Значи си тръгваш? — повторих аз и въпросът отново прозвуча не по-малко страшно.

— Трябва да мине малко време. Нещата са доста объркани — каза татко и взе чантата с багажа.

После мина покрай мен и — както преди две години — в този миг на може би последен шанс аз пак не продумах и пак не се намесих. Можех да му кажа да не прибързва, да вземе друго решение, да остане, ала не отворих уста и го оставих да си тръгне и този път.

Стоях и го гледах как върви към гаража, пали колата и се отдалечава. Затворих вратата и я заключих.

Когато минавах покрай детската стая, дочух звук, който не беше плач. Тихо отворих вратата и надникнах. Изби беше в креватчето, гледаше дрънкалките над главата си и размахваше ръчички. Не плачеше, не пищеше, а издаваше тихи, бебешки звуци.

Приближих се и на лицето й се появи нещо ново и прекрасно, когато ме видя — усмивка.

[1] Ом — сакрална сричка в будизма, индуизма. Вид мантра — думи, които създават вибрации, подпомагащи практикуващия ги да се вглъби в себе си. ↑

[2] Намасте (от санскрит) — често използван поздрав в Индия и Непал като израз на дълбоко уважение. Използва се в начало на среща и при раздяла и е придружен от лек поклон с опрени една в друга длани, прибрани към гърдите. ↑

[3] Доджбол — динамична игра с топка с участието на трима или повече души. ↑

[4] Кикбол — спорт, подобен на бейзбола, възникнал в САЩ в първата половина на XX в. Топката не се удря с бухалка, а се рита с крак. ↑

[5] Минималист — човек, който се задоволява с най-малкото поради нерешителност, болнавост. ↑

[6] Мантра — религиозна сричка, дума или стихотворение, написани на санскрит, предназначени за освобождаване на ума от илюзията и материалната обвързаност. ↑

13

— Дори не исках да ши се обадя, защото знаех, че ще заявиш: „Нали ти казах!“ — говореше Хайди по телефона, а аз така и не можех да заспя.

Вече три часа си мислех за нощта с Или, за щастливото си пробуждане, за слънчевото утро и за баща ми, който си тръгна за втори път. Най-вече си мислех за трогателната и неочаквана усмивка на Изби, която така ме развълнува.

— Не че не би имала право — продължи Хайди. — Още не мога да повярвам, че стана така.

Двете с Изби бяха в кухнята. Когато ме видя, Хайди каза:

— Ще ти звънна след десетина минути… или ти ми звънни. Дочуване.

Тя затвори телефона, погледна ме и тъжно каза:

— Искам да поговорим.

— Зная всичко. Видях татко.

— О, и какво ти каза?

— Че имате проблеми и че ще остане на хотел няколко дни.

— Ти как си? — загрижено попита Хайди.

— Добре.

— Не бих искала да се разстройваш заради нас. Можем да поговорим, ако искаш.

— Добре съм, не се безпокой.

Телефонът й иззвъня.

— Ало? О, здрасти, Илейн! Да, получих съобщенията ти, но не ми е останало време да помисля за тържеството…

Хайди стана с Изби на ръце и излезе на верандата, за да продължи разговора там. След малко се върна и каза:

— Беше Илейн, председателката на туристическото дружество в Колби. Иска да измисля тема за плажното тържество, което организираме всяка година към края на лятото в залата на крайбрежната алея. Продаваме билети, има търговско изложение и аз участвам като доброволен организатор.

— Не знаех — изненадах се аз.

— Да. Това е чист мазохизъм. Миналата година ми хрумна пиратска тема, по-миналата беше Ренесанса, но тази година просто не зная… Нямам никакво настроение.

Телефонът отново иззвъня.

— Здрасти, Морган! Тъкмо говорих с Илейн. Благодаря ти. Не мога да повярвам… Миналата година по това време мечтаехме да забременея, а сега…

Хайди преглътна, заслушана в успокоителния глас на приятелката си. Аз изпих кафето с чувството, че присъствам на нещо вече преживяно, което така и не разбирах. Усетих буцата в гърлото си, станах и на път за стаята минах през антрето, откъдето татко си тръгна. Ужасно е, когато някой те напуска. Животът продължава, но — както каза Или — краят си е край. Няма значение какво се е случило преди това и колко важно е било. Краят си е край.

Излязох след два часа. Хайди и бебето вече спяха. Отстрани всичко изглеждаше спокойно, мирно и тихо.

Недоумявах защо съм разстроена. Хайди не ми беше майка и още по-странно — когато нашите се разделиха, аз не бях чак толкова притеснена. Бях разочарована и натъжена, но бързо привикнах към новия начин на живот. Смътно помнех чувството на паника, което изпитах, когато татко си тръгна преди години, и което ме обзе и сега. Нощните ми будувания така и не бяха престанали и всяка вечер към полунощ започвах да се чудя с какво да запълня това сякаш безкрайно време до идването на новия ден.

Добре че имах работата в „Клементайн“, където беше шумно и оживено. Заварих Маги да консултира майка и дъщеря за избор на джинсови шорти. Тя ми махна, взех касовите бележки и влязох в офиса. Тъкмо потънах в сметки и се обади майка. Отначало реших да вдигна и да й разкажа всичко. Ала това не беше разумно. За нея вестта би била като два празника накуп — Коледа и рождения й ден. Нямаше да мога да понеса злорадството й. Пък и ми беше затворила телефона последния път. Беше мой ред да се дистанцирам.

Два часа смятах и пресмятах, доволна от чувството за сигурност и стабилност, което ми даваха цифрите, и когато свърших с ведомостта и с касата, се залових да подреждам химикалките на Хайди в розовата чаша. Нагласих капачките им и хвърлих онези, които не пишеха, после наредих на купчета разхвърляните в чекмеджето визитни картички и събрах кламерите в стара кутийка от лейкопласт. На вратата се почука. Беше Маги.

— Естер отива до „Бийч Бийнс“. Искаш ли нещо?

— Тройна мока — отвърнах аз и се пресегнах за портмонето си.

— Ясно, не си спала.

— Уморена съм.

— И аз станах рано. Майка ме събуди, за да попълваме формулярите за съквартирантка. Нямало време, трябвало да се свържем, за да съчетаем чаршафите и завивките на леглата. Представяш ли си?

— Как може да се тревожи за такива дреболии? — учудих се аз. Моята майка почти ме беше записала за „Пембелтън“ без никакво обсъждане.

— Ами да, според нея в университета всичко трябва дами е тип-топ. Не спира да насърчава… женственото в мен. Нали си падам по колоездене, а и не си сменям гаджетата, както знаеш. Тя иска да ми създаде най-прекрасния студентски живот още преди да е започнал.

— А моята майка настоява да ме запише в някаква програма, в която само се учи и забавленията са забранени.

— Сериозно? Ще взема и аз да се запиша. Майка направо ще се побърка.

Аз се засмях, а Маги грабна парите с усмивка, повтори „тройна мока“ и се върна в магазина.

Отворих следващото чекмедже. Вътре се търкаляха тефтери с бележки. На един от листовете Хайди беше написала: Каролин Изабел Уест, Каролайн Уест, Емили Каролайн Уест, Ейнсли Изабел Уест. Имената бяха написани внимателно и четливо — личеше си колко мисъл е вложила, докато е опитвала да избере най-подходящото име. Хайди не харесваше името Тизба. Както майка, така и аз смятахме, че не е трябвало да се поддава на настояването на баща ми. Но татко беше егоист — винаги ставаше така, както той искаше, и дори тогава не беше доволен. На дъното на чекмеджето имаше снимки: усмихнатата Хайди пред бяла стена с четка, потопена в розова боя. Хайди пред табелата „Клементайн“. Хайди, прегърната от татко, с голям корем и с бяла рокля на крайбрежната улица. Последната снимка беше правена в началото на май, няколко седмици преди Изби да се роди.

— Одън!

Сепнах се и се обърнах. Естер стоеше на прага с моката.

— Кофеинът пристигна.

В този миг зад нея прелетя червена топка и се блъсна в стената.

— Това откъде се взе? — извика Естер.

— А ти откъде мислиш? — избоботи гласът на Адам. — Тази вечер — кикбол. Бъдете готови за голямата битка!

— И кой взе това решение? — провикна се Маги от касата. — Не вярвам да е Или.

— Не, ама да — усмихна се Адам, който застана до Естер и взе топката от ръцете й. — Днес дойде късно на работа, беше в настроение и донесе ей тази топка. Първа игра за сезона с участие във втора база — веднага след като затворите магазина.

— О, не! — възрази Маги. — Няма да участвам, ако пак ще бъда втора база.

— Много лесно се предаваш — заяви Адам.

— Миналия път ми излезе душата.

— Това беше преди една година. Хайде, Маги! Ела заради Или. Най-после ми се вижда живнал.

— О, това е добра новина — каза Естер. — Какво ли се е случило?

Преди да се обърна с гръб към тях, улових погледа на Маги.

— Не зная — рече Адам, — но при всички случаи е нещо хубаво. Довиждане до десет.

Той си тръгна, подмятайки топката Естер го последва, а Маги се подпря на рамката на вратата и попита:

— Всичко наред ли е?

— Да — кимнах аз и пъхнах снимките в чекмеджето.

И Или се беше събудил като мен — с нови очи към света. Трябваше да бъда щастлива и да се затичам първа за играта на кикбол — нали и той щеше да бъде там. Но когато наближи девет и мина ритуалният танц, усетих, че стомахът ми се свива на топка.

Маги застана на вратата с ключовете в ръка.

— Хайде, Од! Втора база ни чака.

— Не съм свършила още, налага се да поостана — излъгах аз. — Ще дойда по-късно.

— Ами… добре — изгледа ме многозначително тя. — Ще те чакаме.

Щом излязоха с Естер, станах и се приближих до прозорците на вече тъмния магазин. Всички се бяха събрали на главния вход към плажа. Естер, Маги и Адам седяха на една пейка. Уолъс и още няколко момчета, които бях виждала преди, стояха до тях и разговаряха оживено. Лиа се зададе, те подхвърлиха някаква шега, а тя махна нехайно с ръка и седна до Маги.

Или вървеше по алеята със синьото яке с качулка, с което беше първия път, когато го видях, и стискаше червената топка под мишница. Той се обърна и погледна към „Клементайн“, но аз тутакси се скрих зад прозореца.

Отборите бяха сформирани и Адам явно нямаше късмет с позицията си, защото всички се засмяха и го засочиха с пръст. Групата се раздели надве: едната половина — на дюните, а другата — на плажа. Адам запретна крачоли, а Или застана в центъра с топката в ръка. Когато се засили за първия питч[1], аз се върнах в офиса.

След час излязох от задната врата и отидох до „Унмаг“. Мислех да се прибера, тъй като се притеснявах за Хайди, но кой знае защо краката ме отведоха на крайбрежната алея. Седнах на пейката пред „Последен шанс“ и се загледах в играта. Лиа ритна топката надалеч и тя цопна във водата. Едно момче от втора база се гмурна, за да я извади.

— Одън?

Подскочих и се обърнах. Мислех, че е Или, който знаеше как да се приближава незабелязано. Особено когато се чувствам объркана. Беше Джейсън Талбът — с панталони в цвят каки и с ръце в джобовете. Той застана пред мен и ми се усмихна.

— О, здрасти. Какво правиш тук? — попитах аз.

— Вечерях в ресторанта и те видях през прозореца, но не бях сигурен дали си ти. Не видях името ти сред участниците на конференцията.

— Каква конференция?

— КУЛ. Не си ли тук за нея?

— Не. На гости съм. Татко живее тук.

— О, много хубаво.

От плажа се чуха радостни викове. Маги тичаше и се смееше, а Адам газеше във водата.

— Кикбол — възкликна Джейсън. — Не съм гледал кикбол от трети клас.

— Какво означава КУЛ?

— Курс за университетски лидери. Един месец лекции, семинари и симпозиуми за първокурсници от цялата страна. Един вид подготовка за лидерство в университета.

— Много интересно — кимнах аз.

— Запознах се с двайсетина студенти от Харвард, които са с голям лидерски опит. Защо не се запишеш? Има места, а също и много студенти от „Дефриз“.

— Нямам време, заета съм.

— Мога да си представя — въздъхна Джейсън. — Чета усилено лекциите за есенния семестър и не мога да вдигна глава. Но няма как — всички се подготвят предварително.

— Сериозно? — Престорих се на учудена и усетих как започвам да се дразня.

— О, да. Не може да тръгнеш на лекции без подготовка.

— Аз също чета преди и след работа.

— Какво работиш? По някакъв проект или в някоя фирма по специалността ти?

Досмеша ме, защото в миг си представих розовия кабинет на Хайди, но казах:

— Работя за малък бизнес с бъдеще. Помагам в счетоводството и маркетинга. Реших, че ще ми бъде от полза да се докосна до истинската икономика.

— Браво на теб! И все пак си помисли за КУЛ. Така и така си тук. Зная, че ще направиш дискусиите по-интересни и по-полезни.

— Ще си помисля.

— Трябва да се връщам, че тъкмо бяхме подхванали много интересен разговор за класовите различия и бих искал да чуя различните мнения.

Джейсън понечи да тръгне, но спря и попита:

— Номерът ти същият ли е? Може да се видим… да си поговорим.

Групата се връщаше от плажа. Маги и Адам, от които се стичаше вода, вървяха отпред, а Лиа и Естер ги следваха.

— Добре — кимнах аз.

— До скоро! — усмихна се Джейсън и най-неочаквано ме прегърна — малко скована, недодялана прегръдка, която поне беше кратка, ала не достатъчно…

Мигът, в който той се обърна и тръгна, съзрях Или. Стоеше и ме гледаше безизразно с топката под мишница.

— Здрасти! Как беше кикболът?

— Ние спечелихме.

Между нас мина издокарана за вечерта двойка. Разговаряха весело и оживено. Изведнъж ми се прииска да тръгна с тях и да изчезна.

— Какво има? — пристъпи Или към мен.

— Няма нищо. Имах работа, трябваше да довърша ведомостта и…

— Питам за теб. Държиш се особено — прекъсна ме той и тупна топката, без да отлепя очи от мен.

— О, да не би да ме питаш за… — Аз кимнах към „Последен шанс“ и добавих: — Мой съученик. Трябваше да ходим заедно на абитуриентския бал, но ме заряза в последния момент. Не че се разочаровах кой знае колко. Между нас не е имало нищо сериозно. Тук е на конференция и ме видял от ресторанта…

— Одън! — рязко ме прекъсна Или и дъхът ми секна. — Какво има?

— Няма нищо, нали ти казах.

— Снощи беше една, днес си друга. Криеш се от мен и дори не ме поглеждаш.

— Или, имах работа, не ми ли вярваш?

Лъжата ми не беше убедителна.

— Ако си разстроена заради баща си и Хайди, то…

— О, не, просто имах работа. — Тонът ми беше остър, сякаш се отбранявах. — Пък и не мога да прекарам лятото в игра на кикбол. Имам да чета и да се подготвям за лекции. Напоследък само се мотая.

— Мотаеш се, значи…

— Беше забавно, но трябва да се стегна, че не остана време.

— Ясно. Желая ти успех.

Нещо в сдържания му тон ме накара да се сепна и да съжаля за думите си.

— Или, аз само…

Замълчах в очакване да довърши мисълта ми — това беше хитрият трик на татко, с който се измъкваше и не казваше на глас по-трудната част на изречението. Ала Или беше различен. Обърна се и си тръгна. Недовършеното изречение остана недовършено, за разлика от кратката ни връзка.

[1] Питч — хвърляне на топката от питчъра при играта бейзбол. ↑

14

1,05 — Имаме почивка. Искаш ли да обядваме?

3,30 — Да вечеряме в 6 в „Последен шанс“?

10,30 — Лека нощ. Ще се чуем утре.

Оставих телефона на бюрото, Лиа надникна и подметна:

— Много си търсена.

— Онова момче — съученикът ми, за когото ти бях споменала.

— Едва ли те търси от немай-къде.

— В случая е така.

Телефонът отново избибитка и дойде ново съобщение:

10,45 — Ако искаш, може да поговорим тази вечер. Звънни ми. Имам интересни идеи за обсъждане.

— Доста е напорист — отбеляза Естер.

— Май иска да се реваншира — нали ме изостави на бала… Или кой знае какво…

— Как така те изостави? — учуди се Маги. — Безобразие!

— Е, все пак се обади предишния ден. Наложи се да отиде на някаква уникална екологична конференция.

— Балът е също уникален. Хич не му се обаждай. Не заслужава — заяви Лиа.

— Няма да му се обадя просто защото не желая да се връщам към миналото.

Телефонът избибитка още веднъж. Дори не го погледнах. Когато се прибрах, се замислих и си казах, че може би трябваше да се срещна с него и да преживея още едно от пропуснатите неща. Но Джейсън не спадаше към списъка с важни неизживяни неща като боулинга, боя с храна и прибирането сутрин. Двамата се бяхме срещнали случайно и не ни беше нужен втори шанс, защото нямаше първи.

Седмица по-рано в единайсет и половина вечерта започвах нощните разходки, но напоследък не излизах — седях вкъщи и четях. Вечерта, когато Или си тръгна, се прибрах около полунощ. Имах намерение пак да изляза, но като се сетих за думите на Джейсън и за подготовката преди семестъра, реших да извадя учебниците. Отворих куфара. Най-отгоре беше снимката на Холис, а отдолу ме чакаше учебникът по икономика. Зачетох се и веднага почувствах, че почивката не беше подействала на академичните ми умения. Ученето ми се отдаваше и за разлика от нещата, които правех с Или и които бяха непознати и предизвикателни за мен, четенето оставаше моята ненакърнима сила.

Четох цяла нощ, а от отворения прозорец долиташе плисъкът на вълните. Ставах, за да си направя кафе, и поглеждах часовника. Какво ли правеше Или? В дванайсет беше в пералнята, в един и половина — вероятно в „Паркмат“, а после? Без мен и без моя план с неизпълнени стремления можеше да е вся къде.

В седем сутринта се стреснах, заспала над тетрадката. Вратът ме болеше и по бузата ми имаше сини петънца от химикалката, но най-странното беше, че вече втора нощ бях прекарала нощта в сън. Не бях сигурна, че искам да зная защо.

Следващите три нощи също спах и графикът ми беше нарушен. Бях будна и свежа всяка сутрин. На третия ден реших да отида в „Клементайн“.

— Боже мой! Не мога да повярвам — ахна Маги.

Само след миг забелязах, че тя не се чудеше на появата ми, а на онова, което гледаше с Адам и Лиа на лаптопа пред тях.

— И аз — рече Адам. — Никой не знаеше — дори Джейк. Някой му казал, че го е видял онлайн, а той каза на мен.

— Каква е датата? — попита Лиа и се взря. — А, вчера… В Рандалтън имаше изложба на хопъри.

Минах покрай тях, но никой не ме забеляза. Не отлепяха поглед от монитора с хвърчащия по рампата колоездач.

— Чудесно се справя — каза Маги.

— Дори страхотно — рече Адам. — Цяла година не се е състезавал и се класира втори.

— Гледайте, гледайте! — възкликна Маги.

— Това си беше идеален вертикален скок. Не беше карал цяла година, а ето че показа такава класа… Невероятно! — радваше се Адам.

— Кой знае — може междувременно да е тренирал — обади се Маги.

— Все щяхме да го видим. То не става с една-две тренировки. Освен ако не е тренирал… нощем.

В този миг Маги и Лиа насочиха погледите си към мен.

— Ти знаеше ли? — попиша Лиа.

— Не.

— Сигурна ли си? Двамата май криете нещо — заяви Маги.

— Сигурна съм.

Взех бележките от касата и отидох в офиса. Оттам дочувах ахканията и възклицанията им — колко велик бил Или и как ги изненадал. А аз бях имала щастието да надникна за миг в мислите му — сякаш открехнах врата и през нея се прокрадна лъч светлина. Колко много още остана неразкрито и невидяно…

Чувствах се ужасно заради онова, което му бях казала, и избягвах да минавам покрай магазина за велосипеди. Влизах и излизах в „Клементайн“ през задната врата с обяснението, че скъсявам пътя към къщи. Надали ми вярваха, но какво от това. След две седмици си заминавах. Тази странна част от живота ми беше почти приключила. И по-добре.

Късно вечерта отидох да си направя кафе и видях Хайди на люлеещия се стол до плъзгащите се стъклени врати. Изби спеше в ръцете й, а тя говореше по телефона.

— Не зная какво да ти кажа. По тона му усещам, че едва ли не всичко е приключило. Но не съм убедена…

Телефонът ми избибитка:

Кафе? Аз черпя.

Последва второ съобщение:

Кажи къде. Не зная къде има кафенета.

Хайди влезе с Изби, приближи се и попита:

— Кой ти пише толкова късно?

— Съученикът, с когото трябваше да отида на абитуриентския бал. Дълга история.

— О, боже мой! Ето ти тема за плажното тържество.

Хайди набра бързо един номер и щом вдигнаха, каза:

— Бал, абитуриентски бал! Ще има крал и кралица, романтична музика и всички ще се изтупат.

Качих се в стаята си. Трудно ми беше да се съсредоточа и — вместо да уча — отидох на „Лайв Видео“: сайта с Или. Изскочиха десетина видео материала и аз кликнах на Сток. Или се движеше грациозно и без никакво усилие. Сърцето ми заби силно, докато гледах как лети все по-високо и по-високо. Красиво, но и толкова опасно… За да бъде нещо истински прекрасно, може би не трябва да е лесно. Най-безценните постижения са онези, за които си се борил най-много. А когато нещо е резултат на големи усилия, трябва да направим така, че да бъде още по-трудно, ако не и невъзможно, да го загубим.

След седмица телефонни разговори с хиляди недомлъвки най-сетне отидох да се видя с татко. Беше в стаята си в „Кондор“ и си беше пуснал брада. Пердетата бяха спуснати. След като ми отвори, седна на леглото със затворени очи и попита с драматичен глас:

— Е, как върви животът без мен?

— Не си ли говорил с Хайди?

— За говорене — говорим, но нищо не си казваме. Мненията ни се различават и май никога няма да съвпаднат.

Всъщност не исках да зная за досадните подробности около проблемите им. Стигаше ми да зная, че са големи и неразрешими. Все пак попитах:

— Бебето ли е причина?

— Тя това ли ти каза?

— Тя нищо не казва — заявих аз и дръпнах дебелите завеси. — Питам, защото искам да се разберете и да не се карате.

— Учудваш ме, защото мислех, че не харесваш Хайди.

— Не е вярно. Харесвам я.

Събрах картонените чаши от кафе, опаковките от сандвичи и омазаните с кетчуп салфетки и ги набутах в претъпканото кошче.

— Значи не я смяташ за бездушна и куха Барби?

— Това пък откъде ти хрумна? — попитах аз, без да споменавам, че отначало я имах за такава.

— Защото това е мнението на майка ти, а вие двете мислите едно и също.

Бях в банята и си миех ръцете. Погледнах се в огледалото и си казах, че и това вече не беше истина.

— Не за всичко.

— Всъщност това е най-ценното качество на майка ти — мнението й е предсказуемо. Няма нужда човек да гадае и разкодира скрити знаци и намеци. Веднага разбирах, когато не е доволна. Докато Хайди…

— Какво Хайди?

— Тя крие всичко. Не споделя и най-неочаквано избухва. Тогава разбираш, че нещата не са както трябва, че си най-лошият баща и…

— Казвала ли ти е това?

— Разбира се, че не, но в брака всичко е подтекст. Според нея аз не съм добър съпруг, а и не съм добър баща за Тизба.

— Защо не се промениш?

— Не е толкова лесно — погледна ме тъжно той.

— Тогава какво? Ще стоиш в хотела ли?

— Не зная. Може би е по-добре.

— Съмнявам се — рекох аз и усетих как стомахът ми става на топка. — Хайди те обича.

— Аз също я обичам, но понякога само любов не е достатъчно…

Такова банално заключение не подхождаше на велик писател като баща ми. Можеше да измисли нещо по-умно и по-оригинално.

— Трябва да отивам на работа — казах аз. — Исках да видя как си.

Той ме прегърна и брадата му ожули челото ми.

— Добре съм, не се тревожи за мен.

Излязох и натиснах копчето на асансьора. То не светна. Натиснах го още веднъж и го ударих с юмрук. Бях бясна. Сърцето ми туптеше и едва дишах. Беше ми писнало от всичко. Най-сетне асансьорът дойде, аз влязох и се погледнах в огледалото. Търпението ми беше преляло като гейзер. Излязох и тръгнах по крайбрежната улица. Не може да бягаш, когато нещо не върви — не е редно и не е почтено. Особено когато ти си причината. Трябва да направиш опит да оправиш нещата, а не да се измъкваш.

Влязох в „Клементайн“ зачервена и запъхтяна от бързото ходене. Маги ме погледна учудено.

— Одън, какво има?

— Трябва да ми помогнеш.

— Казвай.

Не знаех каква ще бъде реакцията й. Очаквах дори да ми се изсмее, но тя ме изслуша и кимна с разбиране.

— Ясно. Ще ти помогна.

15

— Трябва да внимаваш да не падаш — каза Маги, докато ставах с второто ожулено коляно.

— Не искам, но…

— Затова човек се учи да кара колело, когато е дете.

— По-бързо се схваща, нали?

— Не, но падаш от… по-ниско — усмихна се Маги. — Хайде, опитай пак — насърчи ме тя и вдигна велосипеда от земята.

Бяхме на полянката до джъмп парка. Качвах се, завъртах педалите, но се паникьосвах, олюлявах се и падах в храсталаците, щом Маги пуснеше седалката.

Искаше ми се да се откажа. Колената ми бяха ожулени, но приятелката ми ме насърчаваше с всички сили, макар да падах непрекъснато. А изглеждаше толкова просто: децата можеха да карат колело, аз — не.

— Май подходът ми е неправилен — заяви Маги след поредното падане.

— Грешката е в мен. Не мога и толкова.

— О, не. Слушай сега! Карането на колело изисква голяма вяра, че можеш да се закрепиш на две гуми.

— Казваш така, за да ме окуражиш.

— Съвсем не. Ще извикам подкрепление.

— И дума да не става! Лиа и Естер ще ме спукат от подигравки.

Маги извади телефона си и набра номера.

— И така да е. Ще извикам единствения човек, който ще ти помогне. Гаранция!

След десетина минути до нас спря колата на Адам. Той излезе и се скара на Маги.

— 911?! Изкара ми ума! Как може да ми изпращаш 911! Помислих, че някой е умрял или умира.

— Исках бързо да дойдеш.

— И защо? — попита Адам, все още сънлив и със следи от възглавница по бузата.

— Защото Одън не може да кара колело.

— Сериозен проблем — изгледа ме Адам и се обърна към Маги. — По кой метод я учиш? Приятелският — с държане на седалката?

— Пускам я да опита и сама.

— Това е най-бързият начин да я накараш да мрази колелото.

Адам седна на колелото и каза:

— Хайде, Одън, сядай отпред на кормилото.

— Как така?

— Така. Първо трябва да разбереш колко е приятно да караш колело и после неусетно ще се научиш. Сядай!

Маги кимна одобрително и аз се настаних отпред.

— Дръж се здраво! Когато се почувстваш по-уверена, може да се пуснеш за секунда.

— А, не, страх ме е.

— Е, както решиш. Тръгваме!

Вятърът развя косата ми. Излязохме на страничната алея. Покрай нас минаваха коли, слънцето грееше, а въздухът беше топъл и с мирис на сол.

— Дано не се изтърся — подхвърлих аз, когато стигнахме крайбрежната улица.

— Няма — отвърна Адам. — Кажи ми какво изпитваш.

— Ами… сякаш летя. — Погледът ми се спря на ятото гларуси, което се вдигна от алеята и се понесе към небето.

— Точно така. Ето това е чувството. Ще го изпитваш винаги когато караш колело.

Адам подкара още по-бързо покрай безбрежната, искряща синева на океана. Въпреки страха си, аз се отдадох на опиянението и затворих очи.

— Прекрасно е, нали? — попита Адам.

Кимнах и отворих очи тъкмо когато минавахме покрай магазина на Или. Вратата беше отворена и аз го мярнах до тезгяха с чаша кафе в ръце. Може би не ме видя, а и едва ли би ме познал, защото карахме много бързо. Нещо ме накара да се пусна за миг и да размахам ръце.

С Маги се упражнявах цяла седмица. Вземах две кафета от „Бийч Бийнс“ и се срещахме на полянката до джъмп парка. Отначало карах по така наречения „приятелски метод“ — Маги ме крепеше и пускаше за малко, като тичаше след мен, за да не падна. Постепенно започнах да карам по-дълго, без да залитам.

Животът ми се промени. Вечер четях, спях и излизах сутрин като всеки нормален човек. Но за разлика от нормалните хора, повечето време бях сама. Избягвах да отговарям на съобщенията на Джейсън, както и на обажданията на родителите ми. Сигурно се чудеха каква е причината. Съзнавах, че поведението ми е детинско, но така се чувствах по-добре — сякаш и това беше част от плащ с неизживените неща. А и се боях, че ако разговарям с родителите си, онова, което спотаих дълбоко в душата си, когато си тръгнах от хотел „Кондор“, ще изригне и ще помете всички ни.

От време на време говорех с Холис, но съвсем накратко, тъй като беше улисан в живота си с Лора. Странно, но беше все така лудо влюбен.

Един ден реших да му се обадя и когато вдигна телефона, гласът му беше много делови — помислих, че съм сбъркала номера.

— Холис Уест.

— Холис, ти ли си?

— Да, Од. Чакай да изляза — прошепна той.

След малко добави:

— Имаме събрание, но в момента сме в почивка.

— С кого имаш събрание?

— С финансовите специалисти. Майка не ти ли каза, че работя в „Мейн“?

— А, да — спомних си аз. — От кога работиш там?

— От три седмици. Доста ми е интересно.

— Доволен ли си?

— Абсолютно! Много съм добър в отношенията с клиентите. Изглежда, опитът ми в Европа си казва думата.

— Ти общуваш с клиенти?!

— Да. Назначиха ме като обикновен служител на гише, но след седмица ме преместиха в отдела за връзки с клиентите. Оправям сметки, депозити — такива работи…

Опитах да си представя брат ми с костюм в банка, но пред очите ми беше усмихнатият Холис с раница на гърба на фона на Тадж Махал. Най-прекрасните спомени…

— Од, казвай бързо, че имам само пет минути. Как сте там — татко, Хайди и сестричката?

Не му казах за татко и за хотела, макар че трябваше да знае. Премълчах така, както татко премълчаваше края на изреченията и оставяше на другите да свършат неприятната работа.

— Всичко е наред — отвърнах аз. — Майка как е?

— Не спира да мърмори. Изглежда, отново я разочаровах, като зарязах свободата на духа и преминах към лагера на буржоазията. Мъчно й е за теб, Од.

Не зная кое ме слиса повече — това изявление или вестта за работата му в банката.

— На майка не й е мъчно за никого. Тя си е добре сама.

— Грешиш. Зная, че сте се сдърпали, но опитай да я разбереш. Драмата с Фин продължава и…

— Кой е този Фин?

— Аспирантът, дето спи в колата пред нас. Нали ти казах?

— А, да.

— Вечната история — той е влюбен в нея, а тя не желае да се обвързва. Предишните си тръгваха, но този е упорит. Не се отказва и я вбесява.

— Положението изглежда сериозно.

— Да. При нея всичко е сериозно. Од, съжалявам, но трябва да се връщам. Обещай, че ще се обадиш на майка.

— Не мисля, че…

— Моля те! Заради мен.

Холис и неговото умение да общува с клиенти. Не смятах, че трябва да правя каквото и да е заради него, но ето че успя да повлияе и на мен и аз отвърнах:

— Добре. Ще си помисля.

Така и сторих. Помислих няколко минути, но не й се обадих.

Хайди се беше отдала на организацията на плажното тържество и не се виждахме често. Аз четях, спях и не мислех за учене и работа само когато карах колелото. Тогава в мислите ми беше само Или.

След деня, когато профучахме с Адам покрай магазина му, го бях виждала няколко пъти пред „Клементайн“, където показваше велосипеди на клиенти или просто минаваше на път за работа. Опитвах да се убедя, че не се виждаме и не си говорим, защото сме много заети, но си спомнях за онова, което му казах, преди да си тръгне, и осъзнавах, че това не беше истина. Изборът и решението бяха мои. Бях го почувствала много близък — може би най–близък от всички и всичко, но, така или иначе, нещата не потръгнаха.

Карах колелото и си мислех за пропуските в живота. Отначало всичко беше като игра, но постепенно разбрах, че връщането към миналото и наваксването му беше предоставяне на втори шанс и един вид подарък от страна на Или. Докато карах колелото, много исках да ме види и да се увери, че и тази точка беше изпълнена.

Всяка сутрин се усъвършенствах в колоездене. Вечер гледах на лаптопа видеото със състезанията. За разлика от мен, Или се движеше бързо, леко и майсторски, но и двамата въртяхме колелата и се движехме безспирно напред.

От кухнята се чуха викове и смях. Оставих химикалката до „Светът на икономиката“ и отидох да видя какво става. Беше десет и петнайсет. Спрях насред стълбите и надникнах към кухнята.

Хайди, Маги и Естер седяха на затрупаната с покупки маса. Едно русо момиче на възрастта на Хайди отваряше бира, а брюнетката до нея изсипваше кутия с чипс в голяма купа.

Когато няколко жени са заедно, те вдигат особен, специфичен шум, наподобяващ мелодия от думи и възклицания, неслучайно избягвана от мен. Ето защо се смутих, когато Хайди погледна нагоре и ме видя.

— Одън, ела при нас!

Всички се обърнаха към мен.

— Това е Изабел. — Хайди прегърна през раменете блондинката и тя ми кимна. После посочи брюнетката. — А това е Морган. Най-старите ми приятелки в Колби. Момичета, запознайте се с Одън, дъщерята на Робърт.

— Най-сетне! — усмихна се Морган. — Хайди не може да се нахвали с теб. Толкова много те харесва.

— Получи ли ми съобщението? — попита Хайди и взе Изби от количката. — Кутията ти беше пълна.

— Нашата Одън е много търсена — отбеляза Лиа.

— Трябва да се обадя по телефона и ще дойда след това — казах аз и се обърнах.

— Ще те чакаме — извика Хайди и взе бирата, която Изабел й подаде. — И после — вечер на момичетата в „Талихоу“.

— А, не, не там — заяви Естер.

— Ужасно място! — въздъхна Изабел.

Опитах да чета по икономика, но отдолу долиташе смях и музика и не можех да се съсредоточа. Погледнах телефона си. Хайди беше права — беше задръстен с обаждания от майка и татко, на които не отговарях. Загледах се през прозореца в тъмния океан и започнах да ги прослушвам и изтривам.

Одън, майка ти е. Ще се опитам да те намеря по-късно.

Скъпа, татко е. Преглеждам ръкописа и реших да си почина и да ти звънна. Няма да излизам. Мини или се обади.

Одън, брат ти работи в банка. Сигурно и ти си потресена като мен. Чао.

Одън, пак е татко. Искаш ли да се видим в „Последен шанс“? Писна ми от рум сървис. Обади се.

Одън, ако не се обадиш, повече няма да те търся.

Скъпа, татко е. Ще звънна у дома. Не ползваш ли вече този телефон?

Изтрих всичко, докато стигнах до следното съобщение:

Е, добре, разбрах, че ме отбягваш. Вероятно това заслужавам (последва оглушителна въздишка). Несъмнено ме бива да отблъсквам хората, с които искам най-много да си говоря. Сигурно си го разбрала през това лято на големи промени. Питам се дали…

Погледнах датата. Съобщението беше отпреди два дена. Замислих се за майка, която седеше сама в кухнята, докато Холис работеше в банка, а аз — според нея — се развявах насам-натам с розови бикини в момчешка компания. Ето че се бяхме оказали доста различни от онова, което беше очаквала да бъдем, докато ни е носела и люлеела така, както Хайди прегръщаше и се тревожеше за Изби. Лесно е да се абстрахираш от неща, които не си изпитал и са ти непозната. Ако винаги можеш да контролираш себе си, това е похвално, но едва ли е достатъчно.

Натиснах 1.

— Ало?

— Мамо, аз съм.

Миг тишина.

— Одън, как си?

— Добре съм. Ти как си? — Чувствах се неловко, защото не бяхме говорили от доста бреме.

— Мисля, че и аз съм добре.

Майка не се разчувстваше лесно, но нещо в тона й ме окуражи да кажа:

— Искам да те попитам нещо.

— Питай.

— Как се разделихте с татко? Опитвахте ли да… оправите нещата, или не?

Явно не беше очаквала такъв въпрос, защото последва продължително мълчание.

— Доста време се мъчихме да запазим брака — най-сетне отвърна тя. — Не се решихме лесно на развод, ако питаш това.

— Ами… не зная… Както и да е. Извинявай за въпроса.

— Няма нищо. Защо ми задаваш този въпрос?

Усетих буцата в гърлото си. Защо се вълнувах така?

— Татко и Хайди имат проблеми.

— Какви проблеми?

— Той отиде на хотел преди две седмици.

Отдолу долетя поредният изблик на смях.

— О, съжалявам.

— Нима — учудих се аз и мигновено съжалих, че я попитах.

— Що за въпрос? Кои би се радвал, ако нечий брак е в беда, особено ако има дете?

Сълзите потекоха от очите ми и аз поех дълбоко въздух.

— Одън, добре ли си?

Погледнах към безкрайния океан — уж все един и същ, но вечно в движение — и промълвих:

— Бих искала да върна времето и да оправя някои неща.

— Кой не би искал — убедено рече майка ми, тутакси вникнала в подтекста.

Нормалните майки и дъщери биха си казали всичко направо — без заобикалки и недомлъвки, ала ние не бяхме от тях и не бяхме способни на нищо повече от една закодирана и недоизказана откровеност. Все едно подаваш някому ръка, но изпускаш пръстите и едва докопваш лакътя или рамото. Важното беше да има допир. След кратко мълчание казах:

— Е, трябва да вървя, че приятелките ми ме чакат в кухнята.

— Върви, върви. — Майка се покашля и добави: — Обади ми се утре.

— Добре.

— Лека нощ, Одън.

— Лека нощ.

Затворих телефона и слязох долу.

— Не разбирам защо се правим, че абитуриентският бал е бил върховно преживяване — заяви Изабел, а Морган възкликна:

— Че как да не беше.

— Не за всички.

— Така си е — кимна Естер — Забравихте ли пияните момчета, които дори не стигнаха до бала?

— Някои мразят гимназията и съответно — бала, други пък — не — обади се Хайди.

— Аз обичах училището — усмихна се Маги.

— И как не — имаше най-готиното гадже, беше отличничка и всички те обичаха — заяви Лиа.

— Ти обаче не искаше всички да те обичат — обърна се към нея Естер.

— Е, можеше поне някои да ме обича…

— Не забравяйте, че гаджето ми разби сърцето — възрази Маги.

— Също като моето — въздъхна Морган. — Беше ми толкова криво…

— Ето защо темата за бала е интересна — прекъсна я Хайди. — Тези с хубавите спомени ги преживяват отново, а онези с лошите имат възможност да се повеселят.

— Ние да му мислим, че трябва да приготвим около триста сувенира за присъстващите — измърмори Лиа и ме погледна. — Е, реши да ни помогнеш ли?

— Да — преглътнах аз, а Хайди забеляза червените ми очи, но замълча.

Кимнах и седнах на масата.

— Одън, ти „за“ или „против“ бала беше? — заинтересува се Маги.

— Против. Този, който трябваше да ме вземе, се отказа и…

— Как така? — ахна Морган. — Ужас!

— Ама този същият е сега в Колби и не спира да й праща съобщения — доволно рече Лиа.

— Покани го на плажното тържество и го зарежи — усмихна се Морган.

— Ти пък! — изгледа я Изабел. — Радетелят на отмъщението.

— Вземи някого, с когото искаш да отидеш, и се забавлявай — заяви Хайди.

— А какво ще кажеш за „Талихоу“? — засмя се Лиа.

— О, не, не там — усмихнах се аз.

— Така те искам — прегърна ме Маги.

Разговорът продължи още по-оживено — въпроси, отговори, ахкания, емоции… Усетих, че едва ли не ми се завива свят, но реших да се отпусна и поне веднъж да се оставя на течението или просто да следвам причудливите завои на живота пред мен.

16

— Юнашки рани, а?

Адам стоеше на вратата на офиса с кутия в ръка и ме гледаше, докато слагах лепенки на последните ожулвания от падането сутринта.

— Ако не друго, поне звучи добре — усмихнах се аз.

— Без рани не може. — Той разтвори ризата си и ми показа белега на корема си. — Изтърсих се на рампата в седми клас. Имам още един от планинското колоездене. — Той запретна ръкав и на ръката му блесна голям белег.

— Ти си голям герой — рекох аз.

— Но титанът е тук — потупа се Адам по гърдите. — Метална плочка, която държи гръдната кост. Счупих я с каската при един скок.

— В сравнение с теб съм една лигла — заявих аз и сложих последната лепенка на коляното.

— Не е така. Щом имаш рани, значи се стараеш.

— Хем се старая, хем падам.

— Маги те похвали, че напредваш бързо.

— Тогава защо съм цялата в рани?

— Нормално. Виж мен! Колко пъти съм падал, ставал, чупил какво ли не… А професионалистите са бионични[1] — кръпка до кръпка. Или например е чупил лактите и ключиците си безброй пъти. А ръката му…

— Белегът на ръката му не е ли от катастрофата?

— Не. Правеше разни номера на кея, падна и си сряза ръката на една пейка. Колко кръв изтече… Но това не е важно. Важното е винаги да ставаш и отново да се качваш на колелото.

— То си готов за мотивационен говорител — засмях се аз.

— А, не, твърде съм несериозен. Хайди тук ли е?

— На обяд е.

Не му казах, че е на обяд с татко — първата среща, след като той си тръгна. Преди да излезе, тя беше много нервна. Сновеше напред-назад в магазина, подреждаше дрехите и се мотаеше без работа в офиса. Най-сетне настани Изби в количката и излезе.

— Тогава ще оставя кутията. Вътре има снимки от гимназията и от бала. Хайди ги иска за украсата на тържеството.

— Може ли да ги разгледам?

— Разбира се.

Снимките бяха черно-бели: Маги и Джейк до дълга кола, тя — засмяна, с пусната коса, с къса, разкроена рокля и високи обувки с каишки — подава пакет буритос на Джейк, който е с официална риза и е бос на пясъка. Имаше и снимка на Маги без Джейк — стоеше на пръсти и се оглеждаше в реклама на „кока-кола“. На една от снимките Лиа бе застанала до момче във военна униформа, а на друга Уолъс бе уловен на дансинга в странна танцова стъпка. Следваха снимки на Маги с бяла рокля, протегнала ръка към камерата, Лиа, Естер, пак Маги, Уолъс и Естер, Маги, Маги…

— Няма те на нито една от снимките — отбелязах аз.

— Защото снимам.

— Имаш доста снимки на Маги…

— Да — кимна той без никакъв коментар.

— Ей, какво толкова гледате?

Маги стоеше на прага и се усмихваше.

— Снимки от гимназията — отвърнах аз. — Хайди ги иска за тържеството.

— О, Лиа с онова военното момче — рече Маги и се наведе над снимките. — А тук съм аз с бялата рокля, която толкова харесвах… Ама Джейк повърна върху нея и…

— … И петното не излезе — довърши Адам. — Имам дори снимка.

— Не искам да я виждам. Има ли още мои снимки?

Адам ме погледна, аз сложих капака на кутията и казах:

— Не, няма.

— Идеално. Не искам целият град да ме гледа като на изложба.

— Защо? Снимките са хубави и изглеждаш щастлива.

— Сигурно съм била. Но вече не съм с Джейк и не искам да ми се напомня колко време съм загубила с него.

— Била си щастлива. Това не е без значение.

— Може би щеше да е по-добре да бях сама. Инак спомена за нас ще остане да тегне.

— Да тегне? Откъде го измисли? — учуди се Адам.

— Знаеш какво имам предвид — мушна го Маги с пръст го рамото.

— Инак щеше да изкараш гимназията сама и може би нямаше да отидеш на бала — отбелязах аз.

— А дали не би било по-добре? — замисли се Маги.

Гледах снимките и се питах какво ли щеше да е ако бях имала гадже, ако бях отишла на бала и ако ми беше останал тегнещ спомен… Усмихнах се на Маги и заявих:

— Човек никога не знае.

Тя понечи да каже нещо, но камбанката на вратата на магазина иззвъня.

— Хайде на работа! — весело рече Маги, излезе от офиса и зачурулика с клиентите.

Адам се облегна на бюрото.

— Ако искаш, винаги можеш да наваксаш.

— За какво говориш?

— За пропуснатия бал. Или е в магазина и проверява стоката. Иди и му кажи: „Искам да дойдеш с мен на тържеството“. И това е достатъчно.

— Защо мислиш, че искам да отида с него?

— Досетих се, докато говореше с Маги за пропуснатите възможности. Ти имаше предвид него, нали?

— Говорех за Маги…

— Моля, моля — изгледа ме Адам.

— А ти кога ще я поканиш? — попитах аз.

— Кого?

— Тази, с която сте „само приятели“.

Извадих снимките на Маги, наредих ги на бюрото една по една и попитах с усмивка:

— Само приятелски снимки, нали?

— Има много снимки и на Уолъс — преглътна Адам.

— Не на мен тези…

Той седна на стола и скръсти ръце зад главата си.

— Не зная какво да правя. След няколко седмици заминаваме в университета и…

— И?

— Дали не е твърде късно. Не бих искал „тегнещи спомени“ върху лятото и приятелството ни. Би било нелепо и би оставило отпечатък върху всичко.

— Предполагаш, че ще ти каже „не“?

— Предполагам, че ще ми каже „да“, защото би било забавно. А за мен е толкова важно… Като нищо ще ме зареже на дансинга, за да танцува с други, после ще замине и накрая ще се омъжи за друг.

От магазина долетя звънкият смях на Маги, която обаждаше с клиентите предимствата и недостатъците на монокините.

— Е, поне не се терзаеш кои знае колко — опитах да го успокоя аз.

— Както и ти с Или, нали? — шеговито подметна той.

— Ние дори не си говорим.

— Е, нали знаеш какво се иска от теб. Действай.

— Не е толкова лесно.

— Лесно е. Винаги има още един шанс.

— Като говорим за шансове — има нещо по-лошо и от тегнещите спомени.

— И какво е то?

— Да не спираш да се чудиш дали не би могло да бъде другояче. Виж само колко много снимки си й направил.

— Май си права.

Телефонът ми избибитка с ново съобщение:

Обяд? След половин нас в „Последен шанс“?

— Аз тръгвам — надигна се Адам. — И да не се откажеш от колелото!

— Няма.

Той вдигна палец, заподсвирква си и излезе. Възхищавах му се, че винаги успяваше да е в настроение. Съжалявах, че се разделих с Или, но може би не беше твърде късно да променя нещата за добро или за лошо. Трябваше да опитам, за да не се чудя дали не би могло да бъде другояче. Взех телефона и пратих съобщение на Джейсън:

Окей. Тръгвам.

Когато се прибрах вечерта, Хайди седеше на задната веранда и щом влязох, се обърна и ме погледна. Очите й бяха зачервени и подути от плач.

— Одън, мислех, че ще се прибереш по-късно.

— Свърших по-рано. Плакала ли си?

— Малко. Поговорихме си и…

— И?

— И решихме да живеем така. Засега.

— Значи той не поиска да се върне?

— Смята, че по-скоро ще пречи и че ще бъде по-добре поне до края на лятото да съм сама с Тизба.

— Как така ще бъде по-добре? Вие двете сте семейството му.

— Така е — прехапа устни тя, — ала донякъде го разбирам. Много бързо се оженихме и много бързо забременях. Трябва да намалим темпото.

— Става дума за намаляване на темпо, а не за край. Така ли?

— О, да.

Не бях убедена, защото познавах татко. Станеше ли напечено, той намираше начин да се измъкне и да направи така, че да изглежда като благороден жест от негова страна. В случая не напускаше Хайди и Тизба, а улесняваше живота им. Не беше напуснал майка заради професионална завист, а за да й даде възможност да заблести още повече. Не ме беше пренебрегвал през всичките той години, а ме беше насърчавал да бъда самостоятелна в свят, където повечето хора се държат безотговорно. Така да се каже, татко не падаше от колелото: усетеше ли, че криволичи, веднага отбиваше встрани и не продължаваше.

Хайди придърпа един стол и седна на масата до мен.

— Казвай как си, какво става?

— Имам си кавалер за тържеството. Джейсън току-що ме покани.

— Джейсън?

— Приятелят ми от училище. Онзи, който ми изпраща съобщения, и който не дойде с мен на бала.

— А, да. Много…

— Много неудачно?

— Не бих казала точно това. Ти съгласи ли се?

— Да. Това е втори шанс. Би било глупаво да не се възползвам.

— Така е. Човек невинаги има втори шанс.

Пред очите ми беше усмихнатият Джейсън в „Последен шанс“: как ми се зарадва, когато ме видя, как оживено ми разказа за конференцията, как го слушах, спомняйки си обедите и разговорите ни в училище. Когато се изкашля и ме попита за плажното тържество и дали бих отишла с него, аз се съгласих без никакво усилие.

Погледнах Хайди, която рееше поглед през прозореца. Колко много бях сгрешила в първата си преценка за нея — тя не беше някакво лекомислено момиче с въздухарски имейли и модни дрешки. Когато пристигнах в Колби, се имах за най-умната, но явно грешах.

— Хайди — подзех аз, — преди няколко седмици спомена, че майка не може да е студена и лоша жена, защото тези жени са винаги сами. Помниш ли?

— Да.

— Каза, че и ти си била една от тях…

— Е?

— Била ли си наистина такава?

— Студена и лоша?

— Да.

— Абсолютно. Преди да дойда тук и да срещна баща ти, бях вече завършила бизнес и се убивах да трупам пари, за да отворя моден бутик в Ню Йорк. Взех заем, изготвих бизнес план, завързах връзки с инвеститори.

— Не знаех, че си живяла в Ню Йорк.

— Майка ми се разболя и през лятото се върнах да се грижа за нея в Колби. С Морган и Изабел се знаем от училище и те ми помогнаха да си намеря работа като сервитьорка, за да спестявам за Ню Йорк.

— В „Последен шанс“ ли работеше?

— Да. Там се запознах с баща ти. Беше ходил на интервю в колежа и случайно се отбил да обядва. Нямаше много хора, заприказвахме се и така… Майка ми се почувства по-добре в края на лятото, сбогувах се с баща ти и се върнах в Ню Йорк, но вече нямах желание за бизнес въпреки големите ми планове. Омъжих се и със събраните пари отворих „Клементайн“. Странно, но се чувствах чудесно.

— А сега как се чувстваш?

— Бих желала да оправя отношенията си с баща ти. Иначе всичко е наред — там Тизба и работата си. Нали това исках… Ако бях останала в Ню Йорк, щях да се чудя дали не съм сгрешила и…

— И дали няма да ти остане като тегнещ спомен?

— Моля?

— Нищо, нищо.

— Банална история. Влюбваш се в края на лятото и животът ти в миг се променя.

— История стара като света.

Хайди стана, погали ме по главата и се прозя.

— Лека нощ, Одън. Приятни сънища.

— И на теб.

Знаех, че ще спя добре. Успях да постигна поне това. С любовта и всичко останало не ми провървя, но ето че имах с кого да отида на плажното абитуриентско тържество. Тъй като лятото не беше още свършило, можеха да настъпят промени и в моя живот.

— Имам въпрос — заяви Лиа и огледа подгъва на роклята. — Нали го правихме през май, защо пак го правим?

— Това е традиционното плажно тържество — отвърна Маги.

— Е, и? Защо трябва да се мъчим още веднъж?

Бяхме в стаята на Хайди. След като се оплакахме, че нямаме какво да облечем, тя ни предложи гардероба си. Оказа се, че е била не само студена и лоша жена, а и маниачка в пазаруването на тоалети. В гардероба й имаше безброй рокли — винтидж[2], класически, в стил осемдесетте…

— Трябват ни и момчета — засмя се Лиа. — Дано Хайди има повече и от тях!

— Този път не се налага да бъдем с кавалери. Ще отидем заедно. При всички случаи ще бъде повесело — рече Маги.

— А, не? — погледна я Лиа. — Ще се издокарам като кукла и ще отида с най-красивото момче.

— Правилно — кимнах аз.

— На теб ти е лесно. Нали вече имаш кавалер — каза Естер.

— Да, но нямам тоалет.

Разглеждах роклите, но всичките бяха или твърде ярки, или твърде къси, или твърде дълги. Не че това беше истински бал, но все пак исках да избера нещо, което да ми харесва.

— Олеле, каква прелест! Дали да не я облека? — ахна Естер и ни показа розова рокля с колосана фуста в стил петдесетте години.

— Идеална е — плесна с ръце Маги.

— А ти облечи онази черната ала Одри Хепбърн.

— Не е ли прекалено официална?

— Не и ако я съчетаеш с любимите си джапанки.

— Добра идея. Лиа, ти избра ли си нещо?

— Ако ще ходя без кавалер, може да съм и с чувал.

— Но защо ти е кавалер, за да се издокараш? Направи го за нас — твоите стари, добри приятелки — засегна се Маги.

Лиа й хвърли убийствен поглед.

— Отиваме на бал, а не на девически концерт.

— Може би за последен път ще бъдем заедно преди университета. Нали заминаваме…

— Стига! Разбрахме се да не се натъжаваме — викна Естер.

— Добре, добре — въздъхна Маги и седна на леглото с черната рокля в ръце. — Кой знае какво ще ни се случи през следващата година…

— Надявам се да си намеря приятел и да бъда много щастлива — заяви Лиа.

— Така или иначе, истината е, че не сме живели и не живеем лошо, нали? — попита Маги.

— Факт — усмихнах се аз.

Настъпи мълчание и всички ме погледнаха.

— Ето че и Одън е на същото мнение — възкликна Маги.

— Тя одобрява и „Талихоу“, ама вие нали не искате да чуете за там… — промърмори Лиа.

— Одън не е ходила на истинския бал и затова трябва да се издокараме и да й правим компания — продължи Маги.

— Ох, не зная — въздъхна Лиа.

— Вместо това ще отидеш в „Талихоу“, нали? — повиши тон Естер, стана и фустата й изшумоля.

— Ами да.

— Не се налага да идвате с мен. Джейсън ще ме придружи — обадих се аз.

— Няма да стане — отсече Маги. — Без приятели балът не е бал.

— Само те могат да ти помогнат да изживееш пропуснатото — мъдро рече Естер.

— Така е — съгласи се Лиа.

— Само те и само те — повторих аз, макар да имах и някого другиго предвид, но премълчах.

— Одън, тази рокля е твоята, да знаеш! — ахна Маги, без да откъсва очи от мен. — Изглеждаш зашеметяващо…

Бях облякла една лилава рокля, която ми хареса, защото не беше нито червена, нито черна, нито бяла. Огледах се — хубаво деколте, набрана пола, а цветът отиваше на очите ми. С такава рокля едва ли ще накараш колите по пътя да забибиткат, но на мен не ми и трябваше такъв модел.

Отново се огледах. Никога не бях носила лилаво. Изглеждах различно, но нали това беше целта. Облеклото е много важно за всяко приключение.

— Харесваш я, нали? — попита Маги, която надничаше в огледалото.

— Да, много — отвърнах аз, повдигнах края на роклята като малко момиченце, което се покланя, после го пуснах и тя изшумоля, падайки на красиви гънки, извайващи тялото ми.

[1] Бионичен (човек) — конструиран изцяло със синтетични елементи. ↑

[2] Винтидж (от фр.) — дрехи и аксесоари, произведени между 1920 г. и 1990 г. Артикулите са най-често ползвани, което ги прави уникати. ↑

17

Сутринта В деня на бала Изби заплака и ме събуди призори. Захлупих глава с възглавницата. Плачът се усили, Изби захълца и станах да видя какво става.

Сестра ми лежеше със зачервено лице и запотена глава, риташе и размахваше отчаяно ръчички. Гушнах я, залюлях я и тя се успокои. Надникнах в коридора, но от Хайди нямаше следа. Смених пеленките на Изби, пових я и слязохме в кухнята — Хайди седеше край масата, отрупана със сувенири за бала, и говореше по телефона.

— Робърт, разбирам съображенията ти, но аз разчитах на теб и не зная дали някой друг ще може да я гледа.

Не бях говорила с татко повече от седмица. Той беше разбрал, че не искам да отговарям на съобщенията му, и не ми звънеше.

— Ще опитам да намеря някого другиго — заключи Хайди. — Сега трябва да вървя, че имам много работа.

Татко отвърна нещо, Хайди поклати глава и въздъхна. Изби измрънка и Хайди затвори телефона, без да каже до чуване.

— О, Одън, Тизба те е събудила! Извинявай много, но говорех по телефона и…

— Няма нищо. Вече бях станала.

Хайди прегърна Изби, която й се усмихна, после наля две чаши кафе и каза:

— Станах в четири часа, защото имам да довършвам хиляда неща, но баща ти се обади, че няма да може да гледа Тизба довечера. Изведнъж се наложило да замине за Ню Йорк, за да се срещне с литературния агент на книгата.

— Аз ще остана с Изби.

— В никакъв случай. Ти отиваш на бала.

— Не е задължително.

— Имаш кавалер, тоалет — всичко. Мислех, че се радваш.

Не знаех как да й обясня колебанието си. Изпитвах чувството, че окончателно съм се разминала с емоциите, присъщи на подобно тържество.

— Как да ти кажа… Това не е истински бал и нищо не би било същото, нали?

— Зависи от гледната точка. От друга страна, това е възможност да изживееш нещо пропуснато и само от теб зависи дали ще бъде хубаво, или не.

— Е, да.

— Одън, нищо в този свят не е идеално, но с малко повече въображение и желание можеш да сътвориш своя вселена.

Замислих се за Или и за изпълнението на точките по плана — боулинг, бой с храна, разнасяне на вестници… Така да се каже, аз преживях всичко това със закъснение, но все пак беше истинско. Дори и по-вълнуващо, защото беше организирано специално за мен от него.

— Напълно съм съгласна — усмихнах се аз.

— Честно? — зарадва се Хайди.

— Честно. Казвай сега с какво мога да ти помогна.

Хайди въздъхна и отгърна тефтера.

— Трябва да занесем сувенирите, да вземем купата за пунш, да се срещнем с диджея за проверка на колоните, да платим на фирмата с балоните, а и да намеря кой да стои с бебето…

Налях й още кафе и седнах на масата. Погалих Изби — кожата й беше топла и мека. Тя притвори очи и се унесе в дрямка.

До обяд се срещнах с фирмата за балоните, ходих два пъти до залата на бала и разтегнах мускул, докато помагах на Хайди да премести фототаблото — голяма дървена рамка във формата на вълна с декоративни риби, измайсторено от творческия клуб на пенсионерите. На връщане към къщи, за да взема кашона с чаши за пунш, срещнах Джейсън. Тъкмо слизаше от колата си до крайбрежната алея.

— Одън, добре че те срещнах. Чудех се как да те намеря. Намерих домашния ти телефон и говорих с жената на баща ти. Става дума за довечера. Съжалявам, но няма да мога да дойда.

Лицето ми пламна и пулсът ми се учести така, както се случи, когато се качвах на колелото, изпитвайки смесено чувство на страх и неизбежност.

— Пак ли? — изгледах го аз. — Невероятно!

— Зная. Много ми е неудобно. Няма да ти се разсърдя, ако повече не ми проговориш.

Замълчах в очакване на обяснение.

— Довечера ще говори лидерката на студентите в Харвард, която е вече в Йейл, за да учи право. Тя е инициаторка на страхотни промени и за мен е важно да се запозная с нея.

Погледнах към магазина за велосипеди и видях Адам, който се показа на вратата, бутайки зелен велосипед с дебели гуми, лъскава черна седалка и табелка на дръжките с надпис Приятен път!.

— На вечерята след лекцията не канят първокурсници, но тя сигурно е чула за моя проект, касаещ рециклирането, и аз съм единственият поканен — продължи Джейсън. — Нали разбираш? За мен е много важно да присъствам.

Адам докара още едно колело. То беше с две седалки, а на табелката имаше нарисувано сърце.

Изведнъж осъзнах, че пулсът ми се усили не заради постъпката на Джейсън. За него просто нямаше място във възможностите, предоставени ми от втория шанс. Отказът му беше знак на съдбата, от който имах нужда.

— Няма проблем. Отивай — заявих аз.

— Не се ли сърдиш?

— Не.

— Благодаря ти, че ме разбираш! Мислех, че ще се ядосаш, но ти цениш знанията. Това е уникална възможност да…

Не го изслушах и тръгнах към магазина за велосипеди. Джейсън бърбореше за задължения, научна отдаденост и бъдещи постижения. Всичко това ми беше от ясно по-ясно, но изминалото лято разбрах и още нещо — важно е не само къде отиваш, а и как стигаш до там. Взех табелката с надпис Приятен път! и направих първата крачка, като влязох в магазина.

— Познай какво стана! — посрещна ме Маги на вратата на „Клементайн“.

— Не зная, предавам се.

— Имам кавалер за бала.

— А сега ти познай!

— Какво?

— Аз пък нямам.

Тя зяпна.

— И още нещо — добавих аз. — Купих си колело.

Маги извика на клиентите до рафта с джинси, че идва след минутка, и ме последва в офиса.

— Как така нямаш кавалер?

— Просто така. Джейсън няма да дойде.

— Пак?! О, ужас!

— Ужасът е, че преди малко говорих с Или и го попитах дали няма да дойде с мен, а той отказа.

Маги ахна и ме погледна с ококорени очи.

— Боже мой! А това с колелото откъде ти скимна?

— И аз не зная…

Маги надникна да види какво правят клиентите и извади телефона си.

— Трябва ни подкрепление.

— Недей, моля те…

Но тя вече звънеше и не слушаше какво й говоря.

Лиа и Естер довтасаха след двайсетина минути. Донесоха голямо кафе и два пакета с шоколадови къп кейкчета.

— Тези сладки за какво са? — посочи ги Маги.

— Изпаднах в паника и ги взех — отвърна Естер. — Не зная какво помага в подобна ситуация.

— Може би лекарства — рече Лиа.

— В „Унмаг“ няма лекарства. Кейкчетата ще ги заместят. А сега казвайте какво се случи. Отпих от кафето и им разказах.

Когато влязох в магазина за велосипеди, не знаех какво ще кажа и щом зърнах Или, реших, че това е добър знак. Беше с гръб към мен и подреждаше нещо в пътна чанта. Обзе ме желанието, с което се борех от няколко седмици след раздялата ни — да хукна в обратна посока, без да се обръщам. Вместо това казах:

— Здрасти.

— Здрасти. Какво има? — отвърна Или с равен тон. Вместо да започна с увод и да подбера думите, аз попитах:

— Помниш ли, когато отидохме на боулинг първия път?

Или повдигна вежди и погледна към работилницата в задната част на магазина, където Уолъс и Адам разговаряха оживено с гръб към нас.

— Да.

— Не само боулингът, а и всичко, което правехме, беше… ново за мен. Не ме биваше и само се излагах.

Или присви очи и аз се притесних още повече.

— Не знаех какво правя и това ме плашеше. Затова гледах дори да не опитвам тези нови неща. Както с колелото, за което беше толкова прав.

Или мълчеше и думите ми отекваха в тишината на магазина. Не желаех да се замислям над казаното и затова не спирах да говоря.

— С две думи — искам да ти се извиня. Може да е лудост, може да е „нещо като нищо“, но бих искала да не се предавам и да продължа с изпълнението на плана. Затова съм тук — да те поканя да дойдеш с мен на бала.

В този миг Уолъс се появи на вратата.

— Или, хайде, ще изпуснеш влака!

Или мълчеше и ме гледаше. Казах си, че бях постъпила правилно, защото трябваше да зная дали ще продължим заедно, или това беше краят. Боях се, че от двете възможности ще избере втората.

— Съжалявам, но не мога — рече той и метна чантата през рамо.

Кимнах глупаво, той мина покрай мен и Уолъс и излезе. Вратата се затръшна. В този миг се появи Адам.

— Одън, Или току-що излезе. Него ли търсиш?

— А, не, не… — Погледнах табелата с надпис Приятен път!. Това не беше случайно.

Смутено добавих:

— За друго съм дошла.

— „Нещо като нищо“ ли? — засмя се Естер. — Това е стар лаф. Не съм го чувала от дете.

— Никога не съм разбирала значението му — обади се Лиа.

— Не само че си купи колело, а знае и да кара. Нали я учих всяка сутрин — гордо заяви Маги.

— Невероятно! — ахна Естер.

— Кое е невероятно — че не знаех да карам или че се научих?

— И двете.

— Не сменяйте темата — намеси се Лиа. — Или ти е отказал, но това не е краят на света.

— Не е, но се чувствам кофти. Не бих могла дори да го погледна.

— Защо ли ти е отказал? — зачуди се Маги.

— Защото това е Или.

— Искаме обяснение — настоя Лиа.

— Познавам го достатъчно, за да разбирам, че за него това е краят. Имах шанс, ала го пропилях.

— Момент — Естер вдигна ръка. — Какъв по-точно беше този шанс?

Момичетата се втренчиха в мен.

— Излизахме заедно…

— И какво правехте? — попита Лиа.

Пред очите ми се занизаха като на лента вечерите с Или; обиколките из тъмните улици на Колби, пазаруването, паят, разговорите, пропуснатите и наваксаните неща. Не можех да им отговоря с една дума. Реших да спомена само онова, което не се отдаваше и на двама ни.

— Не можехме да спим и будувахме заедно.

— Докато ти не сгафи — уточни Естер. — И какво по-точно направи?

Сведох очи към студеното кафе.

— Не зная. Уплаших се и се отдръпнах.

— Отговорът „не зная“ не обяснява нищо — заяви Лиа.

— Напоследък много ми дойде. Раздялата на татко и Хайди ми напомни миналото и аз реагирах така, както реагирах при раздялата на нашите.

— И по-точно? — недоумяваше Естер.

— Зарових се в учебниците. Не исках да общувам с никого — особено с хората, които могат да ме изкарат от това състояние.

— Такива като Или — обади се Маги.

— Да. Имахме една нощ, в която бяхме наистина близки, и още на другия ден спуснах бариерата… Голяма глупост.

— Каза ли му го днес? — попита Маги.

— Да, ала, изглежда, с късно.

— Било каквото било. Прав му път — отсече Лиа.

— Стига, Лиа! — сгълча я Естер.

— Разбирам как се чувства. На всеки може да се случи, нали? А и за какво са ни момчета? Отиваме заедно и се веселим.

— Нали не искаше да ходиш на бала, ако нямаш кавалер?

— Това беше преди. Сега е друго. С вас ми е добре.

— На мен ми отказаха два пъти и май ще си остана у дома — промълвих аз.

— А, не! Няма да се предаваш! — категорично каза Лиа.

— Два пъти — повторих аз — в продължение на петнайсет минути… Какво по-голямо унижение от това?

— В такива ситуации няма нито по-добро от женска компания — рече Естер. — Идваш с нас, танцуваме и сме си екстра. Нали, Маг?

За всеобщо учудване Маги се беше отправила към вратата и въпросът я сепна.

— Ами, аз…

— Какво ти? — попита Лиа.

— Аз имам среща с моя кавалер.

— И какво стана със сестринската обич и преданост?!

— Допреди малко имахме други планове, нали? — възпротиви се Маги. — Откъде да зная, че изведнъж всичко ще се промени?

— Само не ми казвай, че човекът е Джейк Сток! — ядоса се Лиа.

— Не, не е. — Маги се изчерви и добави: — Адам ме покани.

Лиа и Естер се спогледаха.

— Не мога да повярвам… Най-сетне! — въздъхна Естер.

— Горкият, откога събира кураж — поклати глава Лиа.

Маги засия и се върна в офиса.

— Значи не се сърдите?

— Е, само малко — подсмихна се Лиа.

— Най-сетне край на сексуалното напрежение, което ви мъчи от години — Въздъхна Естер.

— О, не, не, ние сме само приятели — заяви Маги.

— Не, не сте — намесих се аз. — Той ми сподели, че те харесва. Казвам ти го, защото не бива да пропиляваш този шанс. Ще съжаляваш, повярвай ми.

— Извинете? — чу се глас от магазина. — Има ли продавач?

— О, съвсем се отнесохме — стресна се Маги и погледна към коридора.

— Ние отиваме, ти стой — нареди Лиа и двете с Естер изхвърчаха. След миг ги чух как затрупват клиентката със съвети.

Маги се облегна на вратата и каза:

— Одън, помисли си за тази вечер. Това е едно хубаво преживяване, макар че не е точно онова, което си си представяла.

— Зная, но едва ли бих могла да се променя.

— Ако решиш, ние сме там и те чакаме.

— Добре.

Тя тръгна към магазина, но се спря на прага.

— Колелото ти е много хубаво.

— Значи го харесваш?

— О, да… „Госи“ със страхотни спирачки и с дебели гуми „Ръсел“. Супер!

— Е, поне няма да си тръгна от тук без нищо.

— Това отдавна е ясно.

Погледнах кейкчетата. Естер беше запомнила, че бях купила такива преди няколко седмици. Махнах опаковката, взех едно и отхапах — сладко и лепкаво, но пък подхождаше чудесно на кафето.

18

— Сигурна ли си? — попита Хайди за стотен път. — Все още мога да…

— Хайди, върви! — казах аз и преместих Изби на другия си хълбок.

— Аз съм последният човек, който трябва да отиде. Била съм на бал и…

— Тръгвай!

— Ще гледам да изпратя някого, който да те замести, за да дойдеш.

Така я изгледах, че тя се притесни и най-сетне се съгласи:

— Добре, добре, отивам.

След дълго колебаене Хайди склони да облече дълга рокля в блед коралов цвят с тънички презрамки. На закачалката роклята не изглеждаше толкова хубава, но на нея й отиваше. Стана добре, че се съгласи да не пъхне Изби в слинга и да я вземе на бала. Повярва ми, че ще се чувствам добре с бебето у дома дори след двата отказа от страна на евентуалните ми кавалери, дори след бутането на новото колело до къщи от страх да не падна, дори след като съблякох красивата лилава рокля и облякох джинсите и фланелката, докато другите се издокарваха за вечерта. Случи се почти повторение на майското ми приготовление за бала, макар че този път беше различно.

Маги беше права, че няма да си тръгна само с колело от Колби. Случиха ми се много нови неща и изживях не една и не две пропуснати възможности. Всичко това не беше вълшебна приказка, а моят истински живот.

Застанах с Изби на верандата и я вдигнах над главата си, за да види океана. На плажа имаше хора, които се радваха на последните слънчеви лъчи. Минаваха двойки, следвани или предвождани от тичащи деца и кучета. Влязох вътре и чух, че някой чука на външната врата. Зърнах мобилния телефон на Хайди на масичката — сигурно се връщаше за него. Отворих и за моя изненада на прага стоеше майка ми.

— Здрасти, Одън. Може ли да вляза?

— Разбира се.

Тя се запъти към кухнята, а аз я последвах с телефона на Хайди в задния джоб на джинсите. Майка беше някак различна, макар че изглеждаше както обикновено — с вдигната коса, черна пола и фланелка и ониксов[1] гердан под острите ключици.

— Какво те доведе тук? — попитах аз.

Майка ме погледна и аз забелязах умореното й, дори тъжно изражение.

— Разтревожих се за теб след последния ни разговор. Вероятно напразно и все пак…

Тя прибягваше рядко до номера на татко с недовършеното изречение — не обичаше други хора да оформят мисълта й.

— И все пак? — подканих я аз.

— И все пак реших да дойда. Такива са майките. Дали ще може да пийна едно кафе за смешка на баща ти?

— Да — отвърнах аз, пресегнах се да взема чаша и Изби се размърда.

Погледнах майка си въпросително:

— Би ли…?

— О, да, дай ми я.

Подадох й бебето и ръцете ни се докоснаха. Каква странна гледка — майка ми с бебе. Тя разглеждаше лицето на Изби така, сякаш беше пъзел. Сестричката ми я наблюдаваше с ококорени очета и размахваше ръчички. Оставих кафето пред майка, но тя не ми подаде бебето, все така загледана в него.

— Много е сладка. Малко прилича на теб, когато беше мъничка. Очите ви са като очите на баща ти.

Изби не се притесняваше, че я държи непознат човек, който при това е и смутен. Изглежда, се доверяваше лесно и смяташе, че всеки й мисли доброто.

— Не исках да те тревожа и затова не ти се обаждах дълго време — рекох аз.

— Така и предполагах. — Майка ми се поизправи в стола и взе кафето със свободната си ръка. — Да ти кажа, малко се притесних се, когато ме попита за развода. Звучеше някак странно.

— В смисъл?

— Трудно ми е да го опиша. Някак… по детски.

Стиснах едно от дебелите пръстчета на Изби и тя ме погледна.

— Уплаших се, че ще те загубя. Дойде тук при баща си и Хайди, намери си приятели. После се спречкахме за общежитието и се оказа, че не сме на едно и също мнение. Почувствах се почти напълно сама.

Почти…

— Това, че не мислим еднакво, не означава, че не сме близки — казах аз.

— Така е, но за мен беше като шок. Изведнъж забелязах такава голяма промяна в теб. Ти се озова в някакъв свят с нови порядки и отношения, където няма място за мен.

Майка ми говореше и гледаше Изби, като че ли думите бяха предназначени за нея.

— Познато чувство.

— Така ли?

Кимнах и тя продължи:

— Мисълта, че съм направила избор в живота си, който едва ли не е съсипал твоя живот, ме потиска. Много ми тежи.

Спомних си, че когато говорихме по телефона и аз споменах развода, тонът на майка се промени — стана някак по-мек. Беше трудно да пробиеш дебелата студена черупка, която й служеше за броня. Кой знае? Може пък да е смятала, че аз не съм отвън и не се опитвам да проникна, а съм вътре — с нея, на сигурно място, та затова и не се е безпокояла за мен.

— Ти не си съсипала живота ми, но ми се искаше да разговаряме повече.

— За развода ли?

— За всичко.

Майка кимна и сведе очи.

— Не съм по емоционалните разговори.

— И аз, но това лято изкарах интензивен курс.

— И?

— Не е толкова трудно.

— Може да ми предадеш някой урок.

Усмихнах се. Докоснах топлата и ръка и в този миг телефонът на Хайди иззвъня.

— Трябва да се обадя, извинявай.

— Разбира се. Ние двете сме си добре.

Майка се облегна и премести Изби в скута си.

— Ало?

— Хайди?

Беше татко. Странно как не позна гласа ми.

— Не е Хайди. Одън е.

— О, здрасти!

Излязох в антрето, защото не исках майка да слуша разговора.

— Хайди си забрави телефона. Преди малко отиде на плажното тържество.

Настъпи мълчание. Линията беше идеална, без никакво прашене и никакви шумове — те, изглежда, се появяват само когато наистина държиш да чуеш какво ти казват.

— А ти как си, какво правиш? — най-сетне попита татко.

— Добре съм. Доста съм заета.

— Така си и мислех. Оставих ти няколко съобщения. Да не би да си ми сърдита? — покашля се той.

— Не съм. Просто ми трябваше време да обмисля това-онова.

Междувременно се качих и оставих лилавата рокля в гардероба на Хайди.

— Аз също мислих доста. — Татко отново се покашля. — Зная, че двете с Хайди разговаряте и ти е разказала…

— Тя иска да си дойдеш.

— И аз искам, ала не е толкова просто.

— Все това повтаряш. Кое е толкова сложно? — попитах и заразглеждах роклите в гардероба.

Почувствах изненадата му. Татко беше свикнал да си обяснявам решенията и постъпките му с неговата логика, което оправдаваше всичко, което прави. Той беше писател, изпадаше в настроения, проявяваше себичност. Нуждаеше се от сън, от спокойствие, от време. Ако живееше сам, тези особености не биха засягали никого. Но той не живееше сам. Ангажираше все повече и повече и други хора. Правеше деца, на които не им беше лесно да са безразлични, без значение дали са малки, или са вече пораснали. Не може да служиш само на собствените си интереси, ако някой зависи от теб или те обича. Това да не е машина — включи — изключи, веднъж така — друг път иначе. Ако не искаш да участваш, напускаш и толкова. За мен беше просто и ясно.

— Знаех си, че си ми ядосана, но си чувала само едната страна на историята — от разказите на Хайди.

— Не затова съм ядосана — казах аз, докато разглеждах роклите. Потракването на закачалките и многообразието на цветове — розово, синьо, червено, оранжево, жълто — ми действаше успокоително. Обличаш всеки ден различна рокля и всеки ден си нов човек.

— А за какво?

Черна рокля, зелена, пак черна, на точки.

— Не разбираш ли, че ти се предоставя втора възможност?

— Втора възможност?

— Да. — С къси ръкави, с дълги ръкави, тясна пола, набрана пола. — А ти й обръщаш гръб и се отказваш.

— Да не би да смяташ, че се отказвам от теб?

— Не.

— А от кого?

Най-сетне намерих рокля, която да ми харесва: черна с мъниста по ръба на полата и на деколтето — елегантна рокля за танци. Идеалната рокля. Освен нея намерих и точния отговор на въпроса му.

— От Изби.

Произнесох името й и тутакси си представих личицето й — сбръчкано, плачещо, хленчещо, олигавено, сънено, ококорено, гукащо, недоволно, сияйно… Представих си и очите й, които ме следяха, когато излизах от стаята. Предстоеше й един цял живот. Дано не й бяха необходими много втори възможности, дано сполучеше от първият път.

— За бебето ли говориш?

— Да. Аз й измислих това име. За мен тя е Изби.

Татко помълча и каза:

— Одън, аз обичам Тизба. За нея и за теб съм готов на всичко. Искам да го знаеш.

Майка беше казала същото преди малко и аз й повярвах, но с татко ми беше някак по-трудно. Просто защото тя беше дошла при мен. Беше поела риска да дойде тук и беше премислила отношенията ни години назад с надеждата, че ще съумее да тръгне с мен по нов път. А татко не помръдваше — искаше аз да отида при него, както е било винаги досега.

— Ако е така, трябва да го докажеш.

— Как?

Понякога уцелваш от първия път, друг път — от втория, но третият път няма грешка. Как щях да го зная, ако не бяха опитите ми с колелото. Извадих черната рокля и заявих:

— Ти ще решиш как. А сега тръгвам, че трябва да свърша нещо.

Мислех да отида с колата, но на входа зърнах колелото и се качих, повдигайки черната рокля с мънистата. Припомних си указанията на Мат и завъртях педалите.

В началото криволичех и мислех за майка си. Щом затворих телефона след разговора с татко, облякох черната рокля, обух сандалите и реших, че ще взема Изби с мен. Настаних я в количката, но тя започна да мрънка и да плаче все по-силно и по-силно. Лицето й се зачерви, аз се притесних и казах:

— Лоша работа. Започне ли веднъж, няма спиране.

— Може би не обича да седи в количката — предположи майка ми.

— Напротив. Не зная какво й става.

Наведох се да закопчея колана, но Изби се разрева още повече и дори зарита.

— Май по-добре никъде да не ходя — въздъхнах аз.

— Ами, ами! Аз ще я гледам. Ти отивай да се забавляваш — рече майка и взе Изби.

Погледнах я учудено, а може би и с нотка на съмнение, тъй като тя заяви:

— Отгледала съм две деца. Можеш да ми повериш бебето за един час.

— Разбира се — побързах да отговоря аз, — но не ми се иска да ти я оставям в такова състояние.

— Нищо й няма. — Майка потупа Изби по гръбчето. Странно, но когато бебето беше спокойно, тя някак се притесняваше, а сега изведнъж придоби увереност и добави:

— Просто така общува.

— Сигурна ли си, че искаш да останеш с нея?

— Абсолютно. Тръгвай!

Майка гушна Изби до рамото си и занарежда:

— Добре, добре, слушам те, кажи ми всичко, което имаш да казваш.

Двете обикаляха кухнята. Крачка, потупване по гръбчето, крачка, потупване… Бебето постепенно се умълча и майка прошепна:

— Шшт, шшш, всичко е наред.

Нейният тих глас не беше въображаем, не беше сън и не беше мантра, а спомен — истински, реален спомен.

Всичко е наред — повтарях си аз, докато карах към бала и си мислех за утрините с Маги: как крепеше седалката на колелото и тичаше след мен, преди да ме пусне и да извика „Давай, Одън!“, за да се увери, че няма да падна.

Карах бързо и гумите свистяха на завоите. Когато зърнах последния светофар до плажа, натиснах педалите и вятърът разроши косата ми. Хвърчах, не спирах и не изпитвах никакъв страх. Океанът тъмнееше, безкраен и подканяш, и аз си представих как политам над дюните и вълните. Унесена в мечти, не забелязах пикапа тойота на светофара пред мен и профучах покрай него. Може би по-добре, че го познах в последния миг — пикапа на Или. Възможностите бяха две: да рискувам да закова спирачката и да запазя равновесие или да опитам да прескоча бордюра. Ако в пикапа не беше само той, може би щях да избера първата, но Или беше сам. Усетих кръвта да нахлува в главата ми и осъзнах, че ако искам да му кажа онова, което се опитах, ала не можах онази вечер в магазина, ще трябва да скоча.

Чувството да се вдигнеш във въздуха беше невероятно. Не че можех да се сравнявам с Маги в джъмп парка или със състезателите в стотиците видео материали, които бях изгледала. Беше като сън или по-скоро събуждане от сън.

Летенето беше миг. Приземих се, но не спрях. Стисках дръжките с всички сили, гумите свиреха и полагах голямо усилие да не падна настрани. Това беше мигът, в който винаги стисках очи и виждах как боклукчийските кофи се приближават, блъсках се в тях и падах. Ала сега гледах смело напред и кой знае как, но успях да запазя равновесие. Когато спрях, ръцете ми трепереха и слепоочията ми туптяха. Не можех да повярвам, че го направих… Или беше излязъл от пикапа и ме гледаше.

— Страхотно…

— Чак пък страхотно…

— Нали не можеше да караш колело?

Усмихнах се и се приближих. Той не беше с вечните джинси и яке с качулка, а с черни панталони, официални винтидж обувки и пусната бяла риза.

— Маги ме научи.

— Дори как да скачаш?

— Е, не. Импровизирах. Не си ли личеше?

— Ами… малко.

— Кое ме издаде? Ужасът на лицето?

— Нямаше уплашен вид. Изглеждаше готова за скок.

— И наистина бях.

След всичко случило се напоследък тази среща би трябвало да ми се стори доста странни, но аз нямах такова чувство. Може би защото с падането на мрака, странните денем неща придобиват друг, нормален облик. Какво толкова карах колело с официална рокля и срещнах единствения човек, когото исках да видя.

Ако беше ден, щях да се колебая, да премислям и да се притеснявам, но сега само казах:

— Ти беше прав.

— За какво?

— За мен — че се отказвам, ако не сполуча първия път. Това не е разумно.

— И вече вярваш във втория шанс?

— Вярвам в шансовете — колкото и да са те, докато успееш.

— Аз също. Особено днес. — Или пъхна ръце в джобовете си и продължи:

— Отказах да дойда с теб на бала, защото трябваше да отида на едно състезание…

Кимнах.

— Състезанието беше няколко седмици — добави той.

— Зная.

— Откъде знаеш?

— От Интернет… И как мина?

— Спечелих.

— Много се радвам — усмихнах се аз. — И сега какво ще правиш?

— Това беше последното ми състезание.

— Отказваш се?

— Да.

— Защо?

— Мислех да се откажа миналата година — нали ме приеха в „Ю“. Но после…

Или ме чакаше като татко да довърша изречението. Той беше наясно с посоките и знаеше по коя пътека да продължи.

— … После стана това с Ейб и всичко спря. Аз обаче не исках да се откажа просто ей така, а поне да опитам да си тръгна, след като победя. Извинявай, но не можах да ти обясня всичко в онзи разговор, когато ти казах, че няма да дойда с теб на бала.

— Разбирам. Трябвало е да го направиш.

— О, да. — Погледът му се плъзна по роклята и сандалите ми. — Ти къде отиваш?

— На бала. А ти?

— И аз. По-добре късно, отколкото никога, нали? Искаш ли да те закарам?

Поклатих глава, той ме погледна въпросително, а аз го придърпах към себе си и долепих устни до неговите. Целувката беше дълга и омайна и аз отново си представих как бихме изглеждали, погледнати отвисоко — две малки фигурки насред големия свят до светофара в центъра на Колби. В този миг нашето място беше само тук и никъде другаде.

Отлепих устни, усмихнах се и се качих на колелото. Направих няколко кръгчета около него, сякаш исках да го омагьосам.

— Значи не искаш да те закарам?

— Не. Ще се видим там.

[1] Оникс — полускъпоценен камък, обикновено на ивици с преобладаващ черен цвят. Според вярванията е камък на упоритите. ↑

19

Кафето В кафенето на „Дефриз“ не беше кой знае колко хубаво, но беше включено в таксата за храна, чашите бяха огромни и постепенно свикнах да го харесвам.

Сложих капачето на чашата, метнах чантата на гръб и излязох. Беше октомври и топлото кафе щеше да ми дойде добре в хладната, дъждовна вечер. Карах колелото с една ръка, а с другата крепях чашата. Докато стигна до моята сграда в кампуса, ръменето премина в силен дъжд.

— Още ли си тук? — попита Маги и надникна от леглото си на второто ниво в стаята ни.

— Имам да довърша някои неща — отвърнах аз и изтръсках якето си.

— Телефонът ти звъня няколко пъти — прозя се тя и отново се излегна.

Седнах на леглото и оставих кафето на щайгата, която ми служеше за маса. На нея бяха будилникът, куп книги и подаръкът от Хайди — две ароматни сферички за вана, гланц за устни и розови джинси.

Насред масата се мъдреше и рамката с надпис Най-прекрасните спомени!. Бях я забравила, но когато си приготвях багажа за „Дефриз“, реших да я взема, тъй като вече имах какво да сложа в нея. Дори се колебаех: дали да сложа снимка от бала, или снимка с Маги, Естер и Лиа от последните ни дни в Колби, или пък Холис и Лора в деня на годежа… Накрая я оставих празна, докато взема окончателно решение. Знае ли човек кога ще се появят най-прекрасните спомени?

Ако имаше някой, който исках да видя всяка сутрин, когато отворя очи, това беше Изби. Беше ми много мъчно, че трябваше да се разделим. Последния ден прекарах цял час с нея. Тя заспа на рамото ми в люлеещия се стол. Още усещах бебешкото й ухание, меката й кожа и влажното вратле и чувах думите, които й прошепнах: казах й, че аз и тя сме част от света на момичетата и момчетата и че нямам търпение един ден да споделяме преживяванията си.

Имаше и още нещо, което ми напомняше за нея. Купих го от местния „Паркмарт“ при едно от първите си пазарувания след пристигането ми в университета. Бях щастлива, че Маги ми е съквартирантка, защото от време на време се налагаше да слуша шум на изкуствени морски вълни…

Прегледах пропуснатите обаждания. Първото беше от майка ми, която звънеше често, за да обсъждаме лекциите ми, но бързо-бързо преминавахме и на други теми. Колкото и да твърдеше, че не се впряга, предстоящата сватба на Холис и Лора я влудяваше, както и връзката й с Очиларкото — Фин. Той беше мил, забавен и я обожаваше. Нейните чувства бяха неясни, но аз опитвах да я предразположа, за да споделя по-лесно с мен.

Второто съобщение беше от татко. Той се беше върнал при Хайди във вечерта на бала, когато взел решение да не заминава, а да гледа Изби. Заварил майка с бебето на ръце и може би нещо го е трогнало, припомняйки си миналото, защото останал у дома с Изби, а майка се прибрала в хотела. Хайди се върнала след полунощ с обувки в ръце, весела и пълна с впечатления от купона. С татко говорили чак до сутринта.

Той не се прибра веднага. Обсъждаха подробности, поставяха условия. Хайди реши да ходи по няколко часа в магазина, а татко взе само един курс в колежа, за да им остава време и за бебето. Когато и двамата бяха заети, Изби имаше бавачка — Карен или някоя студентка, която ползваше и специални намаления в „Клементайн“. Баща ми все още не беше продал книгата си, но беше започнал нова книга за „трудностите и терзанията на заетите родители“. Пишеше само нощем, спеше по-малко от девет часа, но се справяше. Винаги разговаряше с мен, колкото и късно да беше.

Пъхнах телефона в джоба си, взех кафето и чантата и казах на Маги:

— Тръгвам.

— Утре заминавам за Колби. Ще откриват официално магазина, забрави ли? Адам ти изпрати тишърт — на шкафа е.

Наистина бях забравила. Адам идваше през уикенд и говореше само за това. Беше станал управител на магазина за велосипеди, ходеше на лекции в „Уеймар“ и се радваше, че Клайд одобрява промените в магазина и избора му на поръчки. Нови табели, нови изгодни предложения — всичко беше ново. Когато разгърнах фирмената фланелка, видях, че беше спазил и желанието на предишния управител — на нея пишеше „Колела Ейб“.

— Колко мило — трогнах се аз.

— Адам много се притеснява, защото иска всичко да е така, както трябва да е.

— Ако нещо не е както трябва, само му кажи: „Не се отказвай от колелото!“.

— Ще рече?

— Това е наша приказка и той знае какво значи.

Махнах й и излязох. Слънцето беше почти залязло. Качих се на колата и след два часа спрях пред „Рей“.

Изключих мотора пред това идеално убежище за късните часове на нощта. Сервитьорките бяха любезни и можеше да седиш колкото си искаш, затова обичах да идвам тук. Сега имаше и още една причина…

Той седеше на маса номер четири — любимата ни маса в ъгъла до прозореца. Беше много зает в „Ю“, наваксваше пропуснатата година и никак не му беше лесно. За късмет моята сила беше ученето и с удоволствие му помагах с писмените работи и тестовете.

Целунах го по челото и той се усмихна. Сервитьорката ми наля кафе. Усетих ръката му на коляното си. Утрото винаги идваше неочаквано, но беше все още далеч. Притворих очи и се отдадох на мига.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.